ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 439/795/26 пров. № А/857/28114/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді Обрізко І.М., 
суддів Іщук Л.П., Пліша М.А., 
за участю секретаря судового засідання Демчик Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2026 року, прийняте суддею Петейчуком Б.М. у м. Броди, повне судове рішення складено 04.05.2026 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Львівській області, третя особа, інспектор ВП №1 Золочівського РВП ГУНП у Львівській області Каплин Т.Ю. про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-

в с т а н о в и в :

01.04.2026, ОСОБА_1 (надалі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції у Львівській області (надалі – ГУНП, відповідач) про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення серії ЕНА №6881382 від 21.03.2026 та закриття вказаної справи.
Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2026 в задоволенні позову відмовлено. 
Приймаючи вказане рішення, суд виходив з того, що із наявних у справі доказів вбачається, що 21 березня 2026 о 21:37 в м. Броди по вул. Василя Щурата, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом «КІА EV9» номерний знак НОМЕР_1 , здійснила рух заднім ходом на перехресті та зупинку транспортного засобу на перехресті. Вказане підтверджено, зокрема відеозаписом події із бодікамери поліцейського, який суд визнав допустимим доказом у справі. 
Згідно із відеозаписом, автомобіль позивача стоїть передньою часиною на вулиці Щурата в напрямку до перехрестя вулиць Щурата та Єврейська. В той же час по вулиці Щурата організовано односторонній рух в напрямку від зазначеного перехрестя. Така обставина вказує на те, що водій ОСОБА_2 могла здійснити зупинку на перехресті виключно здійснюючи маневр руху заднім ходом через зазначене перехрестя на вулицю Щурата в м. Броди. Така обставина також підтверджується особистими поясненнями ОСОБА_1 , які зафіксовані на відеозаписі із бодікамери поліцейського, де вона підтвердила, що здійснювала рух заднім ходом.
Не погодившись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. Вважає, що вказане рішення суду першої інстанції ухваленим з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та істотним порушенням норм процесуального права, а також, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним у ній доказам, у зв`язку з чим таке підлягає скасуванню.
Покликання маються на те, що оскаржувана постанова відповідача не містить зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за інкриміноване порушення та всупереч вимогам ч.3 ст.283 КУпАП не містить відомостей про місце вчинення адміністративного правопорушення, відомостей про технічний засіб, яким здійснено відеозапис.
Відеозапис, покладений судом в основу оскаржуваного рішення, не був безпосередньо досліджений у судовому засіданні в порядку, передбаченому ст.211 КАС України, що підтверджується технічним записом судового засідання та протоколом судового засідання №6329135 від 28.04.2026.
Суд не встановив безпосереднього факту руху транспортного засобу заднім ходом на перехресті чи факту його зупинки саме на перехресті. Матеріали справи не містять жодного доказу існування одностороннього руху по вул. Щурата в м. Броди.
Отже, висновок суду про те, що водій ОСОБА_2 могла здійснити зупинку на перехресті виключно здійснюючи маневр руху заднім ходом через зазначене перехрестя на вулицю Щурата в м. Броди., є припущенням, а не встановленим фактом.
Як вбачається із матеріалів справи (відеозапису, долученого відповідачем), під час отримання пояснень від позивачки поліцейський ОСОБА_3 не роз`яснив їй положення ст. 63 Конституції України та права, передбачені ст. 268 КУпАП, чим істотно порушив її право на захист. Внаслідок цього позивачка була позбавлена можливості усвідомлено реалізувати свої процесуальні права, зокрема право не свідчити проти себе, право знати, у чому її обвинувачують, право на правову допомогу, а також право відмовитися від надання пояснень.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги. 
Стороною відповідача подано відзив з якого заперечуються доводи апеляційної скарги, а судове рішення вважається законним.
Зі сторони позивача подано клопотання про відкладення розглядом справи в задоволенні якого судом відмовлено.
В судове засідання для розгляду апеляційної скарги учасники справи не прибули, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому відповідно до ч.4 ст.229, ст.313 КАС України апеляційний суд ухвалив розгляд апеляційної скарги здійснити за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Судом встановлено, що постановою серії ЕНА № 6881382 від 21.03.2026 позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. 
Із постанови вбачається, що 21 березня 2026, водій ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителька м. Броди, вул. Храпая, Золочівського району, 21.03.2026 о 21:37 год. в м. Броди, вул. Щурата, керуючи транспортним засобом «КІА EV9» номерний знак. НОМЕР_2 , здійснила рух заднім ходом на перехресті та здійснила зупинку транспортного засобу (ТЗ) на перехресті. Протоколи об`єднано за ч. 2 ст. 36 КУпАП, чим порушила п.п. 10.10 ПДР України, за що передбачена відповідальність згідно ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с. 9).
Не погодившись з вказаною постановою позивач звернулася до суду.
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пункту 8 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Пунктом 11 частини першої статті 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до частини п`ятої статті 14 Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
За пунктом 1.3. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 № 1306 (далі як і раніше – ПДР), учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил. Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством (пункт 1.9).
В силу положень статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають, в тому числі, справи про порушення правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, тощо. Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Поняття складу адміністративного правопорушення за порушення п. 10.10 ПДР, а саме здійснення руху транспортного засобу заднім ходом у місцях, де це прямо заборонено. До місць заборони належать автомагістралі, дороги для автомобілів, залізничні переїзди, пішохідні переходи, перехрестя, мости, шляхопроводи, естакади, тунелі, а також ділянки з обмеженою оглядовістю. Правопорушення вважається закінченим з моменту початку руху заднім ходом у забороненій зоні. Настання негативних наслідків (ДТП) не є обов`язковим для кваліфікації за ч. 2 ст. 122 КУпАП
П. 15.9 «ґ» ПДР України забороняє зупинятись на перехрестях та ближче 10 метрів від краю перехрещуваної проїзної частини за відсутності на них пішохідного переходу. Ця заборона введена для забезпечення оглядовості (видимості) іншим водіям. Автомобіль, залишений занадто близько до повороту, закриває огляд тим, хто виїжджає з другорядної дороги або здійснює поворот, що часто призводить до ДТП. Об`єктивна сторона даного правопорушення, це факт знаходження транспортного засобу в нерухомому стані (навіть якщо водій у салоні) у межах 10-метрової зони від краю перехрестя.
Згідно з пунктом 1 статті 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Стаття 69 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідно до пункту 4 розділу І Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 07 листопада 2015 за № 1395 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 10 листопада 2015, № 1408/27853 у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
З матеріалів справи вбачається, що оскаржувана постанова серії ЕНА № 6881382 від 21.03.2026 про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності не містить інформації про будь – яку фіксацію правопорушення.
Водночас, приписами частини 3 статті 283 КУпАП чітко передбачено імперативний обов`язок відповідача щодо зазначення технічного засобу, яким здійснено фото або відеозапис у постанові по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.
У разі відсутності в оскаржуваній постанові по справі про адміністративне правопорушення посилань на технічний засіб, за допомогою якого здійснено відеозапис, такий відеозапис згідно з вимогами статті 70 КАС України (у редакції, чинній на час ухвалення судом першої інстанції рішення у цій справі) не може вважатися належним та допустимим доказом вчинення адміністративного правопорушення.
Також, суд звертає увагу на те, що процесуальний обов`язок щодо доказування правомірності винесення постанови про притягнення особи до адміністративної відповідальності відповідно до положень діючого на час виникнення спірних правовідносин процесуального законодавства покладено на відповідача.
Аналогічна правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 15.11.2018 у справі №524/5536/17, від 17.07.2019 у справі №295/3099/17 та від 13 лютого 2020 у справі №524/9716/16-а.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає не обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо відсутності порушення відповідачем процедури притягнення позивачки до адміністративної відповідальності.
Відтак, доводи ОСОБА_1 стосовно необґрунтованості винесення постанови, а саме факту не здійснення правопорушення за яке передбачена відповідальність за ч. 2 ст. 122 КУпАП, не спростовуються матеріалами справи, позаяк єдиний доказ долучений в пункті 7 до оспореної постанови 913997 та який брався за основу при прийнятті такої, є неналежним виходячи з вказаних вище правових норм та позиції Верховного Суду з тотожних правовідносин.
Відповідно, враховуючи те, що обставини, вказані в постанові про адміністративне правопорушення (здійснення руху заднім ходом на перехресті та здійснення зупинки транспортного засобу на перехресті) не знайшли свого підтвердження, то колегія суду вбачає підстави для скасування постанови серії ЕНА № 6881382 від 21.03.2026 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 .
Застосування адміністративного стягнення до особи за відсутності будь-яких доказів її протиправної дії чи бездіяльності, а в нашій ситуації все ґрунтується на відео яке не є доказом, не відповідатиме принципу верховенства права і міститиме ознаки свавільного застосування адміністративних повноважень.
Така позиція суду базується також на правовому висновку, який зробив Конституційний Суд України у своєму Рішенні у справі №23-рп/2010 від 22.12.2010.
Суд зазначає, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності є рішенням суб`єкта владних повноважень, актом індивідуальної дії, який встановлює відповідні права та обов`язки для особи, щодо якої він винесений.
Таке рішення суб`єкта владних повноважень має бути обґрунтованим на момент його прийняття, оскільки воно має значимі наслідки для суб`єктів приватного права, що знаходяться в нерівному положенні по відношенні до суб`єкта владних повноважень.
В контексті наведеного слід зауважити, що дотримання передбаченої законом процедури та порядку винесення такого рішення має виключно важливу роль для встановлення об`єктивної істини органом, на який законом покладено повноваження, зокрема, щодо розгляду справ про адміністративне правопорушення. Порушення норм процесуального права суб`єктом владних повноважень (в даному випадку - інспектором патрульної поліції) при прийнятті та складанні постанови про притягнення до адміністративної відповідальності зводить нанівець саму суть та завдання, покладені в основу поняття адміністративної відповідальності, оскільки ускладнює, а подекуди й унеможливлює встановлення судом, що розглядає справу про адміністративне правопорушення, об`єктивної сторони вчинюваного порушення та вини особи в його вчиненні.
З огляду на викладене, як було вже зазначено вище по тексту, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, всупереч вимогам частини 2 статті 77 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували правомірність винесення ним оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення та не спростував тверджень позивачки щодо відсутності в її діях складу правопорушення, за яке її притягнуто до адміністративної відповідальності.
Зазначене відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 08.07.2020 у справі № 177/525/17.
Також слід закцентувати увагу на тому, що Конституційний Суд України у Рішенні від 22.12.2010 №23-рп/2010 та Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а наголосили, що у справах про адміністративні правопорушення діє конституційний принцип презумпції невинуватості, а всі сумніви щодо події правопорушення та винуватості особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд виходить з того, що судом першої інстанції не було надано належну правову оцінку доводам сторони позивача, викладеним у позовній заяві, не надано правової оцінки наявним доказам, відтак має місце порушення норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваного судового рішення.
Враховуючи результат розгляду апеляційної скарги та виходячи із приписів ст.139 КАС України, апеляційним судом слід стягнути в користь позивача понесені судові витрати за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 272, 286, 310, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2026 року у справі №439/795/26 скасувати.
Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Скасувати постанову серії ЕНА №6881382 від 21.03.2026 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції у Львівській області (код ЄДРПОУ: 40108833, м. Львів вул. Генерала Григоренка, 3) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1464 (тисяча чотириста шістдесят чотири) грн 32 коп.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий суддя | | І. М. Обрізко
судді | | Л. П. Іщук
| | М.А. Пліш
Повне судове рішення складено 12.08.2026.