ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2026 року Чернігів Справа № 620/8425/26

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області до Виконавчого комітету Прилуцької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Рієлт Консалтинг» про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 

В С Т А Н О В И В:

21.07.2026 до Чернігівського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області, у якій просить: 
визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради (далі – Виконком Прилуцької міськради, Прилуцька міськрада, відповідно) від 04.09.2020 № 235 «Про влаштування об`єкта благоустрою» в частині надання дозволу влаштування об`єкта благоустрою – літнього майданчика закритого типу для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, будинок 172, відповідно до схеми об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, буд. 172 м. Прилуки, Чернігівська область; 
зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю (далі – ТОВ) «Бізнес Рієлт Консалтинг» здійснити демонтаж реконструйованого об`єкта благоустрою літнього майданчика закритого типу по вул. Київській буд.172, м. Прилуки, Чернігівська область. 
На обґрунтування позовних вимог керівник Прилуцької окружної прокуратури вказує на протиправність оспорюваного положення рішення відповідача, оскільки зазначений літній майданчик закритого типу зведений на укладеній основі (фундамент) та має цілісну конструкцію, він втратив ознаки мобільності; об`єкт розташований на відстані 0,3 м від газопроводу, що є порушенням охоронної зони інженерних мереж та норм містобудівного законодавства.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 28.07.2026 позовну заяву керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилуцької міськради прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Виконком Прилуцької міськради у відзиві на позовну заяву, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, вказує на правомірність свого рішення, оскільки чинним законодавством не встановлено нормативно визначених мінімальних відстаней між підземним газопроводом та тимчасовою спорудою (далі – ТС), які не мають фундаментів та не є об`єктами капітального будівництва; тимчасові споруди для провадження підприємницької діяльності встановлені до затвердження містобудівної документації, якою визначені зони регулювання забудови та межі історичних ареалів; схема об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaTORRe», яка погоджена відповідними службами в тому числі представником Прилуцького відділення АТ «Чернігівгаз», яке на той час надавала послуги газопостачання. Жодним законодавчим актом України не передбачено здійснювати повторне погодження газопостачання. з новим оператором.
У відповіді на відзив на позовну заяву керівник Прилуцької окружної прокуратури додатково зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 28 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі – Закон № 3038-VI) та Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затверджений наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 21.10.2011 № 244 (далі – Порядок № 244) єдиною законною та безальтернативною підставою для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності є Паспорт прив`язки, який у матеріалах справи відсутній, оскільки на об`єкт благоустрою – літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування «LaTORRe» з влаштуваням навісу закритого типу – не видавався. Крім того, з наданого фотоматеріалу до Акта обстеження ділянки вулично-шляхової мережі вбачається, що реконструйований об`єкт за адресою: вул. Київська, буд. 172, який позиціонується як «літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, з влаштуванням навісу закритого типу», очевидно не відповідає правовому статусу об`єкта благоустрою. Щодо доводів представника Виконкому Прилуцької міськради про те, що літній майданчик встановлено до затвердження містобудівної документації щодо історичних ареалів, а Схема об`єкта погоджена представником Прилуцького відділення АТ «Чернігівгаз», прокурор зазначив, шо рішенням Прилуцької міськради від 30.06.2017 №1 затверджено містобудівну документацію «Генеральний план та план зонування території міста Прилуки Чернігівської області»; в Генеральному плані м. Прилуки для зони ОХ-2 чітко та безальтернативно встановлено заборону на влаштування ринків, торговельних майданчиків та організацію будь-яких заходів, пов`язаних із масовим скупченням людей; підприємницька діяльність у тимчасовій споруді за своєю природою спрямована на залучення відвідувачів, що прямо суперечить регламенту зони ОХ-2 Генерального плану м. Прилуки; жоден Оператор ГРМ не наділений владними чи містобудівними повноваженнями, які б дозволяли йому вносити зміни до Генерального плану м. Прилуки, змінювати межі підзони ОХ-2 або пом`якшити імперативні заборони, встановлені для охоронних зон підземних газопроводів; чинне законодавство України не надає службовим особам газорозподільних мереж повноважень погоджувати розміщення тимчасових споруд, об`єктів благоустрою в охоронних зонах, оскільки такі дії прямо заборонені будівельними та безпековими нормами, а їх компетенція обмежується лише погодженням земляних чи будівельних робіт, але не легалізацію встановлення тимчасових споруд чи об`єктів благоустрою.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Прилуцькою окружною прокуратурою Чернігівської області здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні за №42024272210000046 від 04.07.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 Кримінального кодексу України, за фактом внесення недостовірних даних до паспортів прив`язки, які видані із порушенням вимог законодавства. 
У ході досудового розслідування, окружною прокуратурою отримано від Управління з питань містобудування та архітектури Прилуцької міської ради Чернігівської області, викопіювання з креслення «Схема зонування територій міста Прилуки Чернігівської області», рішення Виконкому Прилуцької міськради рішення від 12.05.2020 № 123 «Про реконструкцію об`єкта благоустрою», яким ТОВ «БІЗНЕС РІЄЛТ КОНСАЛТИНГ» дозволено провести роботи з реконструкції об`єкта благоустрою - літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe», по вулиці Київській, буд. 172 влаштування навісу закритого типу відповідного до схеми об`єкта благоустрою літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вул. Київській, буд. 172, копію схеми розміщення об`єкту благоустрою – літнього майданчика, розташованого по вул. Київській, 172, м. Прилуки. 
Судом встановлено , що Виконкомом Прилуцької міської ради, на підставі підпункту 10 пункту «б» статті 30, підпункту 3 пункту «а» частини першої статті 31 Закону України від 21.05.1997 № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування» (далі – Закон № 280/97-ВР) , частини першої статті 13 Закону України від 06.09.2005 № 2807-IV «Про благоустрій населених пунктів» (далі – Закон № 2807-IV), за зверненням ТОВ «БІЗНЕС РІЄЛТ КОНСАЛТИНГ» прийнято рішення від 12.05.2020 № 123 «Про реконструкцію об`єкта благоустрою», яким ТОВ «БІЗНЕС РІЄЛТ КОНСАЛТИНГ» дозволено провести роботи з реконструкції об`єкта благоустрою - літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe», по вулиці Київській, буд. 172 влаштування навісу закритого типу відповідного до схеми об`єкта благоустрою літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вул. Київській, буд. 172. 
Виконкомом Прилуцької міської ради, на підставі підпункту 10 пункту «б» статті 30, підпункту 3 пункту «а» частини першої статті 31 Закону № 280/97-ВР, частини першої статті 13 Закону № 2807-IV, за зверненням ТОВ «БІЗНЕС РІЄЛТ КОНСАЛТИНГ» прийнято рішення від 04.09.2020 № 235, яким, пунктом 1 останньому дозволено провести роботи з влаштуванням об`єкта благоустрою - літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, будинок 172, відповідно до схеми об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, будинок 172». Відповідно до доданої схеми об`єкта, загальна площа літнього майданчика становить 40 кв. м.
Судом встановлено, що зазначений вище об`єкт благоустрою знаходиться в охоронній зоні підземного розподільного газопроводу. 
Вказані обставини підтверджуються інформацією, а саме, протоколом огляду місця події від 28.04.2026, із залученням спеціаліста ТОВ «Газорозподільчі мережі» та представника управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради. 
Під час огляду виявлено та зафіксовано порушення охоронних зон – реконструйований об`єкт благоустрою літній майданчик закритого типу по вул. Київській буд.172 розміщений на земельній ділянці у межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску на відстані 0,3 м від газопроводу,
Відповідно до наданої інформації від Чернігівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» листом від 23.03.2026№1687-26, зазначений літній майданчик закритого типу розміщений в охоронній зоні підземного розподільного газопроводу.
З наданого фотоматеріалу до Акта обстеження ділянки вулично-шляхової мережі вбачається, що реконструйований об`єкт за адресою: вул. Київська, буд. 172, який позиціонується як «літній майданчик закритого типу» зведений на укладеній основі (фундамент) та має цілісну конструкцію.
Також судом встановлено, що паспорт прив`язки, який у матеріалах справи відсутній, оскільки на об`єкт благоустрою – літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування «LaTORRe» з влаштуванням навісу закритого типу – не видавався.
Керівник Прилуцької окружної прокуратури, вважаючи протиправним пункт 1 рішення Виконкому Прилуцької міськради від 04.09.2020 № 235 «Про влаштування об`єкта благоустрою» в частині надання дозволу влаштування об`єкта благоустрою – літнього майданчика закритого типу для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, будинок 172, відповідно до схеми об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, буд. 172 м. Прилуки, Чернігівська область, звернувся до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області. 
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. 
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі – Закон № 1697-VII) прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави, у тому числі у разі відсутності органу, уповноваженого на здійснення відповідних повноважень у спірних правовідносинах. 
Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1 1/99, «інтереси держави» є оціночним поняттям, тому прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. Зі змісту вказаного рішення, в основі інтересів держави завжди є охорона землі як національного багатства. 
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі за №806/1000/17). 
Згідно із практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави». 
Окрім зазначеного, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». 
Зазначене підтверджує порушення відповідачами інтересів держави у сфері дотримання містобудівного законодавства, належного забезпечення благоустрою населених пунктів відповідно до вимог законодавства, державних норм та стандартів. 
Враховуючи вищезазначену практику Європейського суду, керівник Прилуцької окружної прокуратури, звертаючись до суду з цим позовом, діє на захист не своїх власних порушених прав, а на захист інтересів держави в цілому, які нерозривно пов`язані із правильним застосуванням та дотриманням усіма суб`єктами законодавства в сферах життєдіяльності суспільства, що контролюються та охороняються державою.
Суд враховує, що Прилуцька міська рада, є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста, здійснюючи від її імені та в її інтересах функції і повноваження, визначені Конституцією та законами України. 
Відповідно до статей 2, 6, 10 Закону № 280/97-ВР місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. 
Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. 
Первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. 
Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Відповідно до положень Конституції України, право комунальної власності територіальної громади захищається державою на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів, кожне порушення закону при використанні комунального майна є порушенням інтересів держави. 
Частиною дев`ятої статті 59 Закону № 280/97-ВР передбачено, що рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. 
Частино десятою цієї ж статті визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. 
Таким чином органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах є Прилуцька міська рада Чернігівської області, яка є окремою від Виконавчого комітету Прилуцької міської ради юридичною особою у наділених функціях щодо благоустрою. 
Обґрунтовуючи нездійснення органами, уповноваженими державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, такого захисту другим елементом, який становить невід`ємну частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень прокурор зазначає, що «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Так, у постанові від 19.07.2018 у справі № 822/1169/17 Верховний Суд указав, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Однак, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18). 
У пункті 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено висновок щодо застосування статті 23 Закону № 1697-VII у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Аналогічна правова позиція висловлювалась неодноразово, зокрема у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 10.05.2018 у справі № 910/18283/17, від 17.10.2018 у справі № 910/11919/17. 
Згідно з абзацами 1–3 частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 зроблено висновок, згідно з яким сам факт незвернення до суду органу, уповноваженого державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, з позовом свідчить про те, що такий орган неналежно виконує свої повноваження щодо необхідного захисту, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян – членів територіальної громади населеного пункту та звернення до суду з позовом. 
Прилуцькою окружною прокуратурою направлено лист до Прилуцької міської ради від 12.06.2026, з метою встановлення підстав для вжиття заходів представницького характеру та інформування окружної прокуратури про заходи, які міською радою вживалися або будуть вживатися, у тому числі позовного характеру, з метою припинення порушення інтересів територіальної громади м. Прилуки щодо об`єкта благоустрою літнього майданчика закритого типу по вул. Київській буд.172, який розташований на земельній ділянці у межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску. 
Отже, суд дійшов висновків про дотримання прокурором встановленого статтею 53 КАС України та статтею 23 Закону №1697-VII порядку звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави, зокрема, щодо попередньо, до пред`явлення позову, повідомлено позивача про порушення законодавства та надано розумний і достатній строк для самостійного вжиття заходів реагування, та відповідно про наявність підстав для такого захисту. 
Щодо суті спору, який виник у цій справі, суд зазначає таке.
Частиною першою статті 140 Конституції України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 280/97-ВР первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. 
Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України , цим та іншими законами. 
Органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону (частина перша статті 16 Закону № 280/97-ВР). 
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону № 280/97-ВР).
Згідно з статтею 25 цього Закону сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України відання. 
Відповідно до підпункту 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить і організація благоустрою населених пунктів. 
Частиною першою статті 1 Закону № 2807-IV встановлено, що благоустрій населених пунктів - комплекс робіт з інженерного захисту, розчищення, осушення та озеленення території, а також соціально-економічних, організаційно-правових та екологічних заходів з покращання мікроклімату, санітарного очищення, зниження рівня шуму та інше, що здійснюються на території населеного пункту з метою її раціонального використання, належного утримання та охорони, створення умов щодо захисту і відновлення сприятливого для життєдіяльності людини довкілля;
територія - сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту;
утримання в належному стані території - використання її за призначенням відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, правил благоустрою території населеного пункту, а також санітарне очищення території, її озеленення, збереження та відновлення об`єктів благоустрою. 
Пунктом 9 статті 1 Закону № 3038-VI передбачено, що план зонування території (зонінг) - документація, що є складовою комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади або генерального плану населеного пункту і визначає умови та обмеження використання території у межах визначених функціональних зон. 
Рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації (частини третьої статті 8 Закону № 3038-VI ). 
Відповідно до статті 10 Закону № 280/97-ВР до повноважень органів місцевого самоврядування належить затвердження правил благоустрою населених пунктів. 
Згідно зі статтею 13 Закону № 280/97-ВР до об`єктів у сфері благоустрою населених пунктів віднесено території загального користування, вулиці, проїзди, інші території загального користування в межах населеного пункту. 
Відповідно до частини другої статті 20 Закону № 280/97-ВР організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. Благоустрій здійснюється в обов`язковому порядку на всій території населеного пункту (села, селища, міста). 
Положеннями статті 21 Закону № 280/97-ВР визначено, що одним із елементів (частин) об`єктів благоустрою є малі архітектурні форми. Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою.
До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, грати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил. 
Згідно з вимогами статті 34 Закону № 280/97-ВР Правила благоустрою території населеного пункту (далі - Правила) - нормативно правовий акт, яким установлюються вимоги щодо благоустрою території населеного пункту. Правила розробляються на підставі Типових правил благоустрою території населеного пункту (далі - Типові правила) для всіх сіл, селищ, міст і затверджуються відповідними органами місцевого самоврядування. Типові правила розробляються та затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. У разі якщо відповідною сільською, селищною, міською радою не прийнято рішення про затвердження Правил, застосовуються Типові правила. Орган місцевого самоврядування забезпечує вільний доступ населення до затверджених Правил. 
Правила включають: 1) порядок здійснення благоустрою та утримання територій об`єктів благоустрою; 2) вимоги до впорядкування територій підприємств, установ, організацій; 3) вимоги до утримання зелених насаджень на об`єктах благоустрою територіях загального користування; 4) вимоги до утримання будівель і споруд інженерного захисту території; 5) вимоги до санітарного очищення території; 6) розміри меж прилеглої до підприємств, установ та організацій території у числовому значенні; 7) порядок розміщення малих архітектурних форм; 8) порядок здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою населених пунктів; 9) інші вимоги, передбачені цим та іншими законами. 
Правила не можуть передбачати обов`язок фізичних і юридичних осіб щодо отримання будь-яких дозволів, погоджень або інших документів дозвільного характеру, а також повноважень органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, підприємств, установ, організацій, утворених такими органами, видавати зазначені документи. 
Відповідно до частини першої статті 16 Закону №3038-VI планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження комплексних планів просторового розвитку територій територіальних громад, генеральних планів населених пунктів і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них. 
Згідно зі статтею 17 Закону №3038-VI генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту. 
Приписами статті 18 Закону №3038-VI встановлено, що План зонування території розробляється у складі комплексного плану, генерального плану населеного пункту з метою визначення умов та обмежень використання території у межах визначених функціональних зон. До затвердження генерального плану населеного пункту в межах території територіальної громади, щодо якої затверджено комплексний план (якщо обов`язковість розроблення генерального плану населеного пункту визначена рішенням про затвердження комплексного плану), межі функціональних зон та функціональне призначення територій у такому населеному пункті визначаються комплексним планом. 
План зонування території розробляється з метою створення сприятливих умов для життєдіяльності людини, забезпечення захисту територій від надзвичайних ситуацій, запобігання надмірній концентрації населення і об`єктів виробництва, зниження рівня забруднення навколишнього природного середовища, охорони та використання територій з особливим статусом, у тому числі ландшафтів, об`єктів історико культурної спадщини, а також земель сільськогосподарського призначення і лісів, та підлягає стратегічній екологічній оцінці. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна, міська рада. 
Обов`язковою складовою генерального плану населеного пункту є план зонування території цього населеного пункту. 
У відповідності до пункту 5 частини другої статті 18 Закону №3038-VI план зонування території встановлює функціональне призначення, вимоги до забудови окремих територій (функціональних зон) населеного пункту, їх ландшафтної організації. 
Зонування території здійснюється з дотриманням вимог, зокрема, встановлення для кожної зони дозволених і допустимих видів використання територій для містобудівних потреб, умов та обмежень щодо їх забудови. 
Наказом Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 15.12.2011 № 345 прийнято національний стандарт ДСТУ-Н Б Б 1.1-12:2011 Настанова про склад та зміст плану зонування території (зонінг). 
Згідно вказаного стандарту зонування – це встановлення територіальних зон в межах населеного пункту з визначенням відповідних видів використання території, об`єктів нерухомості та встановленням містобудівного регламенту. Зонінг – містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон. 
Схема зонування складається, як правило, з основних типів зон: невиробничі (громадські), житлові, рекреаційні, спеціальні, виробничі, зони інженерної інфраструктури, тощо. А також визначені підзони: забудови в санітарно-захисних та охоронних зонах; інші підзони, що входять до основних типів зон. Зонінг містить дві невід`ємні частини: текстову та графічну. Текстова частина зонінгу надається в вигляді пояснювальної записки і містить серед іншого, перелік переважних і допустимих видів забудови та іншого використання земельних ділянок в межах кожної окремої територіальної зони. В містобудівних регламентах для кожної територіальної зони встановлюються: переважні види використання; - супутні види дозволеного використання; - допустимі види використання. 
У відповідності до вказаного стандарту допустимий вид використання території (земельної ділянки) – вид використання, який не відповідає переліку переважних та супутніх видів для даної територіальної зони, але може бути дозволеним за умови спеціального погодження. 
Допустимі види використання можуть бути дозволені за умови виконання визначених вимог і отримання спеціальних погоджень з відповідними підрозділами органів виконавчої влади та територіальними спеціально – уповноваженими органами центральних органів виконавчої влади та розробником генерального плану (в разі необхідності). 
За порушення вимог, встановлених планом зонування території, фізичні та юридичні особи несуть відповідальність відповідно до закону. 
Отже, план зонування території (зонінг) є складовою містобудівної документації, а розміщення тимчасових споруд як елементів благоустрою здійснюється виключно з урахуванням вимог плану зонування території, який визначає умови та обмеження використання земель у межах відповідних функціональних зон. 
З аналізу положень законодавства у сфері благоустрою та містобудування вбачається, що розміщення об`єктів благоустрою не може здійснюватися довільно та виключно на підставі рішення органу місцевого самоврядування про їх влаштування, а має здійснюватися з дотриманням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності та відповідної містобудівної документації.
Закон № 2807-IV необхідно застосовувати у системному взаємозв`язку із Законом № 3038-VI, оскільки питання використання території населеного пункту, визначення її функціонального призначення, допустимих видів забудови та розміщення відповідних об`єктів належать також до предмета містобудівного регулювання.
У свою чергу, суд зазначає, що стаття 73 Земельного кодексу України визначає, що до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони. 
Згідно зі статтею 11 Закону України від 15.05.1996 № 192/96-ВР «Про трубопровідний транспорт» до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, на яких збудовано наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж трубопроводів встановлюються охоронні зони. Земля в межах охоронних зон не вилучається, а використовується з обмеженнями (обтяженнями) відповідно до закону або договору. Порядок встановлення, розмір та режим використання охоронної зони об`єкта трубопровідного транспорту визначаються законодавством України. 
Режим використання земель охоронної зони магістрального газопроводу, незалежно від того як вони використовуються, регулюється Законом України від 17.02.2011 № 3041-VI «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» (далі - Закон № 3041-VI). 
Згідно з абзацом 7 частини першої статті 1 Закону № 3041-VI охоронна зона об`єктів магістральних трубопроводів - територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції магістральних трубопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності. 
При цьому, абзацами 8-9 частини першої статті 1 Закону № 3041-VI визначено, що підприємства магістральних трубопроводів - суб`єкти господарської діяльності, які здійснюють експлуатацію об`єктів магістральних трубопроводів, а правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів - установлений законодавством особливий режим використання земель власниками та користувачами земельних ділянок, а також підприємствами магістральних трубопроводів, що встановлюється в межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів для забезпечення належних умов їх експлуатації, запобігання їх ушкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому. 
Відповідно до частини четвертої статті 22 Закону № 3041-VI до особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить, зокрема заборона: житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, громадські будівлі; будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності, лісових ділянок, садів, виноградників тощо; висаджувати багаторічні насадження. 
Аналогічна заборона міститься у пункті 11 Правил охорони магістральних трубопроводів затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2002 № 1747 (далі - Правила № 1747). 
Відповідно пункту 1.2 розділу 1 Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 15 травня 2015 року №285 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 червня 2015 року за №674/27119 (далі - Правила №285), ці Правила встановлюють вимоги безпеки до систем газопостачання для забезпечення споживачів природним газом з надлишковим тиском не більше 1,2 МПа, а також зрідженим вуглеводневим газом з надлишковим тиском не більше 1,6 МПа, а саме: розподільні зовнішні газопроводи, що забезпечують подачу природного газу від газорозподільних станцій до газорегуляторних, пунктів міських і сільських поселень, територій дачних та садових поселень, газопроводи-вводи, газопроводи до підприємств, теплових електростанцій, котелень. 
Відповідно розділу 4 глави III Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1379/27824, визначено, що межі охоронних зон газорозподільної системи визначаються відповідно до правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики вугільної промисловості України від 15.05.2015 №285. 
Згідно із унтом 1.12 Правил №285 з метою забезпечення безпечних умов експлуатації та виключення можливості пошкодження газорозподільної системи вздовж її траси в межах охоронної зони шириною 2 м з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу в плані не допускаються: обмеження доступу обслуговуючого персоналу у світлу пору доби, а при аварійній ситуації - цілодобово; складування матеріалів і устаткування; ведення земляних та будівельно-монтажних робіт; садіння дерев; улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових.
Відповідно до вимог пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 №2494 охоронна зона об`єктів газорозподільної системи територія, обмежена умовними лініями, уздовж наземних, надземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільних газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.
Згідно з пунктами 4, 5, 7 глави 4 розділу І цього Кодексу власники або користувачі земельної ділянки, органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, Оператори ГРМ вживають заходів щодо охорони земель та дотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон об`єктів ГРМ. Земельні ділянки, що входять до охоронних зон, використовуються власниками, орендарями земельних ділянок, землевласниками та землекористувачами з обов`язковим дотриманням вимог цього Кодексу. Проведення ремонтних будівельних та/або земляних робіт в охоронній зоні ГРМ здійснюється відповідно до законодавства за письмовим погодженням Оператора ГРМ. 
Відповідно до вимог пункту 18 глави 4 розділу І цього Кодексу межі охоронних зон газорозподільної системи визначаються відповідно до Правил технічної експлуатації систем газопостачання. 
Відповідно з положеннями пункту 19 розділу ІІІ Правил технічної експлуатації систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики України від 21.10.2024 № 402 з метою забезпечення безпечних умов експлуатації та виключення можливості пошкодження газорозподільної системи вздовж її траси в межах охоронної зони шириною 2 м з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу в плані не допускаються: обмеження доступу обслуговуючого персоналу у світлу пору доби, а при аварійній ситуації - цілодобово; складування матеріалів і устаткування; ведення земляних та будівельно-монтажних робіт; садіння дерев; улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових. Технічні смуги для ГРП, ШГРП дорівнюють не менше ніж 10 м по периметру цих споруд. 
У пункті 1.2. розділі І Правил №285 зазначено, що ці Правила встановлюють вимоги безпеки до систем газопостачання для забезпечення споживачів природним газом з надлишковим тиском небільше 1,2 МПа, а також зрідженим вуглеводневим газом з надлишковим тиском не більше 1,6 МПа, а саме: розподільні зовнішні газопроводи, що забезпечують подачу природного газу від газорозподільних станцій до газорегуляторних пунктів міських і сільських поселень, територій дачних та садових поселень, газопроводи - вводи, газопроводи допідприємств, теплових електростанцій, котелень; газопроводи та газове обладнання промислових і сільськогосподарських підприємств, теплових електростанцій, котелень, підприємств комунального і побутового обслуговування населення, житлових і громадських будинків; газорегуляторні пункти, газорегуляторні пункти блокові, шафові газорегуляторні пункти, газорегуляторні установки, комбіновані будинкові регулятори тиску, установки для отримання газоповітряних сумішей; газонаповнювальні станції і газонаповнювальні пункти зрідженого вуглеводневого газу, проміжні склади балонів, стаціонарні автомобільні газозаправні станції і пункти, резервуарні установки, групові газобалонні установки та індивідуальні газобалонні установки, випарні та змішувальні установки. 
Відповідно до вимог пункту 2.1. розділу ІІ цих Правил охоронна зона об`єктів газорозподільної системи - територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних газопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції розподільчих газопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності. 
Пунктом 1.12. розділу V вказаних Правил встановлено, що з метою забезпечення безпечних умов експлуатації та виключення можливості пошкодження газорозподільної системи вздовж її траси в межах охоронної зони шириною 2 м з обох боків від зовнішньої стінки газопроводу в плані не допускаються: обмеження доступу обслуговуючого персоналу у світлу пору доби, а при аварійній ситуації цілодобово; складування матеріалів і устаткування; ведення земляних та будівельно-монтажних робіт; садіння дерев; улаштування стоянок автотранспорту, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових. Технічні смуги для ГРП, ШГРП дорівнюють не менше ніж 10 м по периметру цих споруд. 
Статтею 11 Закону України від 05.11.2009 № 1704-VI «Про будівельні норми» передбачено, що застосування будівельних норма бо їх окремих положень є обов`язковим для всіх суб`єктів містобудування. Будівельні норми, правила іноземних держав застосовуються в Україні відповідно до міжнародних договорів України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сфера застосування будівельних норм визначається у кожному нормативному акті з урахуванням особливостей об`єкта нормування. Будівельні норми встановлюють обов`язкові вимоги до об`єкта нормування, що застосовуються при плануванні і забудові територій, проектуванні і будівництві. Будівельні норми мають містити положення щодо забезпечення виконання основних вимог до споруд та дотримання функціональних параметрів об`єкта нормування під час його експлуатації. Відповідальність за недотримання вимог будівельних норм встановлюється законом. 
Вимогами пункту 11.5.4. Державних будівельних норм України Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» встановлено, що відстані по горизонталі (у світлі) від найближчих підземних інженерних мереж до будинків і споруд слід приймати відповідно до додатка И.1., які від газопроводів горючих газів з високим тиском, тобто понад 0,6 до 1,2 МПа до фундаментів будинків і споруд складає 10 м, від газопроводів горючих газів із середнім тиском тобто від 0,005 до 0,3 МПа відповідна відстань до фундаментів будинків і споруд слід приймати в 4 м. 
Таким чином, з метою забезпечення безпечних умов експлуатації та виключення можливості пошкодження газорозподільної системи вздовж її траси в межах охоронної зони не допускаються улаштування будь-яких споруд, в тому числі і тимчасових для всіх фізичних та юридичних осіб.
Повертаючись до спору, який виник у цій справі, суд зазначає, що Виконком Прилуцької міськради як виконавчий орган міської ради має загальні повноваження у сфері організації благоустрою населеного пункту, здійснення самоврядного контролю у сфері благоустрою та прийняття рішень у межах своєї компетенції, визначених зокрема, частинами першою та другою статті 52, підпунктом 7 пункту «а» частини першої статті 30 Закону № 280/97-ВР , а також із частини другої статті 10 , частини першої статті 20, частини першої статті 40 Закону № 2807-IV.
Відповідно до статті 21 Закону № 2807-IV одним із елементів (частин) об`єктів благоустрою є малі архітектурні форми. Мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. 
Конструкція із «навісом закритого типу» для обслуговування відвідувачів ресторану, яка використовується для комерційної діяльності, як зазначається у відзиві, є тимчасова споруда, яка встановлена, без влаштування фундаментів, заглиблених конструкцій, паль або інших елементів капітального будівництва, які могли б впливати на технічний стан підземного газопроводу, не створюють додаткові навантаження на ґрунт чи перешкоджають доступ до інженерних мереж. 
Хоча розміщення тимчасових споруд здійснюється виключно на підставі статті 28 Закону № 2807-IV та здійснюється в порядку встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. 
Так, відповідно до пункту 2.1 Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21.10.2011 №244 підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив`язки. 
Отже, відповідно до частини четвертої статті 28 Закону № 2807-IV та Порядку № 244 єдиною законною та безальтернативною підставою для розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності є Паспорт прив`язки, який у матеріалах справи відсутній, оскільки на об`єкт благоустрою – літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування «LaTORRe» з влаштуваням навісу закритого типу – не видавався. 
Відсутність паспорта прив`язки має принципове значення для вирішення спору, оскільки саме наявність передбаченої законом документації визначає правомірність розміщення тимчасової споруди, а не саме по собі рішення органу місцевого самоврядування про «влаштування об`єкта благоустрою».
При цьому оспорюване у цій справі рішення не може підміняти собою паспорт прив`язки та іншу передбачену законодавством документацію, якщо законодавством встановлено спеціальний порядок набуття права на розміщення відповідної тимчасової споруди.
Крім того, з наданого фотоматеріалу до Акта обстеження ділянки вулично-шляхової мережі вбачається, що реконструйований об`єкт за адресою: вул. Київська, буд. 172, який позиціонується як «літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, з влаштуванням навісу закритого типу», зведений на укладеній основі (фундамент) та має цілісну конструкцію, що свідчить про те, що він втратив ознаки мобільності. 
У свою чергу, суд підкреслює, що відповідно до законодавства у сфері містобудівної діяльності використання території населеного пункту здійснюється з урахуванням затвердженої містобудівної документації, яка визначає планувальну організацію та режим використання відповідних територій.
Згідно з містобудівною документацією, а саме Генеральним планом та Планом зонування території м. Прилуки, затвердженими рішенням Прилуцької міської ради від 30.06.2017 № 1, територія за адресою: м. Прилуки, вул. Київська, 172 знаходиться у межах двох територіальних зон, а саме Ж-З — змішаної багатоквартирної житлової та громадської забудови та ОХ-2 — охоронної зони об`єктів газопостачання та каналізації.
При цьому визначення відповідної території як такої, що належить до охоронної зони ОХ-2, має принципове значення для оцінки можливості розміщення на ній відповідних об`єктів, оскільки така територія має спеціальний, обмежений режим використання.
Відповідно до Генерального плану та Плану зонування території міста Прилуки в межах охоронної зони ОХ-2 встановлено обмеження щодо розміщення відповідних об`єктів та здійснення певних видів діяльності. Зокрема, у зазначеній зоні не допускається розміщення громадських будинків, а також влаштування спортивних майданчиків, стадіонів, ринків, зупинок громадського транспорту та організація заходів, пов`язаних із масовим скупченням людей, не зайнятих виконанням дозволених робіт.
Крім того, спірний об`єкт фактично розташований безпосередньо в охоронній зоні підземного розподільного газопроводу.
Ця обставина підтверджується, зокрема, листом Чернігівської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» № 1687-26 від 23.03.2026 та протоколом огляду місця події від 28.04.2026, проведеного із залученням спеціаліста ТОВ «Газорозподільні мережі України» та представника управління містобудування та архітектури Прилуцької міської ради.
За результатами огляду встановлено, що реконструйований літній майданчик закритого типу по вул. Київській, 172 розміщений у межах охоронної зони підземного газопроводу низького тиску та знаходиться на відстані лише 0,3 м від газопроводу.
При цьому відповідно до спеціальних правил експлуатації газорозподільних систем уздовж траси газопроводу встановлюється охоронна зона, у межах якої не допускається, зокрема, проведення будівельно-монтажних робіт, улаштування стоянок, гаражів та інших споруд, у тому числі тимчасових, а також інші дії, які можуть створювати перешкоди для експлуатації та обслуговування газорозподільної системи.
Отже, розміщення спірного об`єкта на відстані 0,3 м від підземного газопроводу не може розглядатися виключно як питання благоустрою. Воно безпосередньо стосується містобудівного режиму відповідної території, дотримання спеціального режиму охоронної зони та безпеки експлуатації газорозподільної системи.
Таким чином, наявність рішення органу місцевого самоврядування про влаштування об`єкта благоустрою сама по собі не створює права на розміщення такого об`єкта всупереч встановленим містобудівним та спеціальним обмеженням.
Орган місцевого самоврядування, приймаючи рішення щодо можливості розміщення відповідного об`єкта, повинен був врахувати містобудівну документацію, функціональне призначення території, встановлені планувальні обмеження та спеціальний режим охоронної зони газопроводу.
При цьому рішення про благоустрій не може легалізувати розміщення об`єкта, якщо таке розміщення суперечить містобудівній документації або спеціальним правилам використання території.
Особливого значення набуває та обставина, що Генеральним планом та Планом зонування території м. Прилуки відповідна територія віднесена до охоронної зони ОХ-2, тобто території з обмеженим режимом використання.
Окремою та самостійною підставою для висновку про неправомірність розміщення спірного об`єкта є його розташування в безпосередній близькості до підземного газопроводу та невідповідність такого розміщення нормативним вимогам щодо безпечної експлуатації газорозподільної системи.
Відповідно до пункту 11.5.4 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій» відстані по горизонталі (у світлі) від найближчих підземних інженерних мереж до будинків і споруд визначаються відповідно до додатка И.1.
Зокрема, зазначеними нормативними вимогами встановлено мінімальні відстані від газопроводів горючих газів до фундаментів будинків і споруд залежно від робочого тиску газопроводу. Так, для газопроводів відповідного класу тиску нормативна відстань може становити 4 м, а для газопроводів високого тиску — 10 м.
Отже, розміщення будь-якої споруди безпосередньо над або в безпосередній близькості до підземної газорозподільної мережі не може вважатися таким, що відповідає вимогам містобудівного та технічного законодавства, лише на тій підставі, що відповідний об`єкт був погоджений рішенням органу місцевого самоврядування.
При цьому, як убачається з протоколу обстеження території від 28.04.2026, спірний об`єкт розташований у межах охоронної зони підземного газопроводу, причому відстань від об`єкта до газопроводу становить лише 0,3 м.
Таким чином, фактичне розташування спірної споруди істотно відрізняється від нормативних відстаней, передбачених для забезпечення безпечної експлуатації підземних інженерних мереж.
Більше того, листом Чернігівської філії ТОВ «Газорозподільчі мережі України» № 1687-26 від 23.03.2026 підтверджено факт розташування літньої тераси в охоронній зоні підземного розподільного газопроводу.
Відповідно до спеціальних нормативних вимог у межах охоронної зони газорозподільних мереж забороняється здійснення діяльності, яка може призвести до пошкодження газопроводу, порушити умови його експлуатації або унеможливити доступ до нього для проведення технічного обслуговування, ремонту чи ліквідації аварійних ситуацій.
Особливе значення у цій справі має те, що йдеться не просто про розміщення об`єкта благоустрою на земельній ділянці, а про розміщення конструкції фактично на відстані 0,3 м від підземного газопроводу, тобто в зоні, призначеній саме для забезпечення безпеки газорозподільної мережі та можливості безперешкодного доступу до неї.
За таких обставин посилання на рішення виконавчого комітету № 235 від 04.09.2020 як на достатню правову підставу для розміщення спірного об`єкта є необґрунтованим, оскільки рішення органу місцевого самоврядування не може легалізувати розміщення об`єкта з порушенням обов`язкових вимог містобудівних, технічних та спеціальних правил безпеки.
Іншими словами, повноваження органу місцевого самоврядування щодо організації благоустрою території не є необмеженими та мають реалізовуватися з дотриманням вимог містобудівного законодавства, державних будівельних норм, технічних нормативів та спеціального режиму використання територій, на яких розташовані інженерні мережі.
При цьому порушення встановленого режиму охоронної зони має оцінюватися не лише як формальна невідповідність розміщення об`єкта певній відстані, а як створення потенційної перешкоди для безпечної експлуатації газорозподільної системи, її технічного обслуговування та доступу до підземного газопроводу.
Таким чином, встановлені у справі обставини — розташування спірного об`єкта в охоронній зоні підземного газопроводу та його фактичне розміщення на відстані лише 0,3 м від газопроводу - свідчать про невідповідність такого розміщення встановленим нормативним вимогам.
Відтак оспорюване рішення не може розглядатися як достатня правова підстава для збереження спірного об`єкта в його фактичному місці розташування, якщо таке розміщення суперечить імперативним вимогам щодо охорони та безпечної експлуатації газорозподільної мережі.
Суд враховує те, шо Верховний Суд у справі № 440/6749/21 звертає увагу на те, що повноваження відповідачів, які ними реалізовані у спірних правовідносинах, як і будь - якого іншого суб`єкта владних повноважень, обмежуються принципом законності (частина друга статті 19 Конституції України) і принципом верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). 
Одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону). 
Зокрема, у пунктах 70-71 рішення по справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський суд з прав людини (далі також ЄСПЛ), аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. Документ сформований в системі «Електронний суд» 21.07.2026 12 проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 51). На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119). 
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38). 
У свою чергу, згідно із частиною десятою статті 59 Закону № 280/97-ВР установлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку
З огляду на викладене, оспорюваний пункт 1 рішення Виконкому Прилуцької міськради від 04.09.2020 №235 від 04.09.2020, яким дозволено провести роботи з влаштуванням об`єкта благоустрою - літнього майданчика для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe», з влаштування навісу закритого типу по вулиці Київській, буд. 172 відповідного до схеми об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вул. Київській, буд. 172», є таким, що не відповідає критеріям, наведеним у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, тому є протиправними та підлягає скасуванню.
Вирішуючи другу позовну вимогу прокурора про зобов`язання ТОВ «Бізнес Рієлт Консалтинг» здійснити демонтаж реконструйованого об`єкта благоустрою, суд зазначає таке.
Демонтаж не є автоматичним наслідком визнання протиправним рішення органу місцевого самоврядування, а є самостійним заходом реагування, застосування якого передбачає наявність установлених законом та відповідними локальними нормативними актами юридичних і фактичних передумов.
Закон № 2807-IV наділяє органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи відповідними повноваженнями у сфері благоустрою та здійснення самоврядного контролю. Водночас реалізація таких повноважень має здійснюватися у визначеному законодавством порядку та з дотриманням установленої процедури реагування на виявлені порушення.
За загальним нормативним підходом до застосування заходів щодо демонтажу самовільно розміщених об`єктів, безпосередньому демонтажу передує встановлення факту порушення, його належна фіксація, повідомлення власника (користувача) про необхідність усунення порушення та надання йому визначеного строку для добровільного виконання відповідної вимоги. Лише у разі невиконання такої вимоги виникають підстави для застосування подальшого заходу - демонтажу в установленому порядку.
Отже, демонтаж є завершальною, а не первинною стадією процедури реагування на порушення у сфері благоустрою.
У цій справі прокурором не доведено, що щодо ТОВ «Бізнес Рієлт Консалтинг» була проведена передбачена нормативним регулюванням процедура, за результатами якої товариству було вручено відповідний припис (вимогу) про демонтаж із встановленням строку для добровільного усунення порушення, та що такий припис товариством не виконано.
Відсутність зазначених обставин має принципове значення, оскільки за їх відсутності не може вважатися доведеним сам факт виникнення передумов для застосування саме такого крайнього заходу, як демонтаж.
Саме лише посилання прокурора на протиправність пункту 1 рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради № 235 від 04.09.2020 не замінює передбаченої процедури демонтажу та саме по собі не створює автоматичного обов`язку ТОВ «Бізнес Рієлт Консалтинг» здійснити демонтаж об`єкта.
Іншими словами, можливе встановлення судом протиправності рішення, яким у 2020 році було погоджено влаштування відповідного об`єкта, та питання про наявність на момент розгляду справи підстав для його демонтажу є різними предметами правової оцінки.
При цьому суд, вирішуючи питання про задоволення другої позовної вимоги, має встановити не лише обставини прийняття рішення виконавчого комітету № 235, а й наявність саме на момент розгляду справи передбачених законом підстав для демонтажу, правовий статус фактично існуючого об`єкта, наявність встановленого порушення та дотримання передбаченої процедури реагування на таке порушення.
Прокурор не може ототожнювати незаконність рішення органу місцевого самоврядування з автоматичним виникненням обов`язку приватної особи здійснити демонтаж. Такий підхід фактично усуває встановлену нормативним регулюванням процедуру реагування та позбавляє власника об`єкта можливості добровільно усунути встановлене порушення у визначений компетентним органом строк.
Більше того, за відсутності передбаченого процедурою припису про демонтаж та факту його невиконання відсутній один із необхідних юридичних фактів, з яким нормативне регулювання пов`язує можливість переходу до примусового демонтажу.
Таким чином, у разі якщо уповноваженим органом не встановлено порушення у відповідній процедурній формі, не складено передбаченого акта, не видано та не вручено власнику відповідного припису і не надано строку для добровільного усунення порушення, відсутні правові підстави стверджувати, що ТОВ «Бізнес Рієлт Консалтинг» вже набуло обов`язку здійснити демонтаж, невиконання якого може бути предметом судового примусу.
Отже, задоволення першої позовної вимоги та скасування оспорюваного пункту рішення відповідача не може автоматично зумовлювати задоволення другої позовної вимоги про демонтаж.
Ці позовні вимоги мають різний предмет та різні юридичні наслідки: перша спрямована на оцінку правомірності рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого 04.09.2020, тоді як друга спрямована на покладення на приватну юридичну особу конкретного обов`язку щодо вчинення дії - демонтажу фактично існуючого об`єкта.
Тому для задоволення другої вимоги прокурор повинен довести саме наявність юридичних та фактичних підстав для застосування демонтажу на момент вирішення спору, а не лише неправомірність рішення, яке було підставою для розміщення об`єкта.
Окремо суд звертає увагу є на е, що з фотоматеріалів, доданих до Акта обстеження ділянки вулично-шляхової мережі, видно, що реконструйований об`єкт за адресою: вул. Київська, 172, який у рішенні виконавчого комітету та позовних матеріалах позиціонується як «літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, з влаштуванням навісу закритого типу», має ознаки стаціонарності.
При цьому встановлення фактичного статусу об`єкта є необхідним не лише для оцінки законності його розміщення, а й для визначення належного способу реагування на виявлені порушення та правильного визначення законодавства, яке регулює правовідносини з дотримання процедури демонтажу об`єкта благоустрою чи то самочинно збудованого об`єкта.
За відсутності доказів дотримання встановленої процедури демонтажу вимога про безпосереднє зобов`язання ТОВ «Бізнес Рієлт Консалтинг» здійснити демонтаж є передчасною та необґрунтованою, у зв`язку з чим у її задоволенні слід відмовити.
У відповідності до вимог частини першої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
З урахуванням зазначеного, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд приходить до висновку, що позов керівника Прилуцької окружної прокуратури підлягає задоволенню частково.
Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача – суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір), відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, стягненню з відповідача не підлягають.
Керуючись статтями 2, 72-74, 77, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов керівника Прилуцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області до виконавчого комітету Прилуцької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Рієлт Консалтинг», про визнання протиправним та скасування пункту рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати пункт 1 рішення виконавчого комітету Прилуцької міської ради № 235 від 04.09.2020 «Про влаштування об`єкта благоустрою» в частині надання дозволу влаштування об`єкта благоустрою – літнього майданчика закритого типу для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, будинок 172, відповідно до схеми об`єкта благоустрою «Літній майданчик для обслуговування відвідувачів закладу громадського харчування, ресторану «LaToRRe» з влаштуванням навісу закритого типу по вулиці Київській, буд. 172 м. Прилуки, Чернігівська область.
В іншій частині позовних вимог – відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач – Прилуцька окружна прокуратура (унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 0291011425, місцезнаходження юридичної особи: 17500, Чернігівська область, м. Прилуки, вул. В`ячеслава Чорновола, 50-а) в інтересах держави в особі Прилуцької міської ради Чернігівської області (адреса Україна, 17500, Чернігівська обл., місто Прилуки, ВУЛИЦЯ НЕЗАЛЕЖНОСТІ, будинок 82; унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 34209057)
Відповідач - виконавчий комітет Прилуцької міської ради (17500, Чернігівська обл., місто Прилуки, ВУЛИЦЯ НЕЗАЛЕЖНОСТІ, будинок 82, унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04061814). 
Відповідач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Рієлт Консалтинг» (01030, місто Київ, ВУЛИЦЯ Б. ХМЕЛЬНИЦЬКОГО, будинок 31/27, ЛІТЕРА А, унікальний ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 35830185). 

Суддя Марія ДУБІНА