ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 320/35624/24
адміністративне провадження № К/990/30760/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Уханенка С. А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р.,
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу 
за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року (головуючий суддя - Лисенко В.І.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року (головуючий суддя - Кузьменко В.В., судді: Василенко Я.М., Ганечко О.М.),
ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Київської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора. в якому просив стягнути з Київської обласної прокуратури на його користь: невиплачену при звільненні заробітну плату за період із 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 та положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з відрахуванням при виплаті податків і зборів; середній заробіток за весь час затримки, починаючи з 30 квітня 2024 року по день ухвалення рішення у цій справі, з відрахуванням при виплаті податків і зборів відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
1.1. Позов обґрунтовано тим, що рішенням суду у справі № 320/11864/22 його поновлено в органах прокуратури на попередньо займаній посаді, з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На виконання судових рішень у справі № 320/11864/22, наказом Офісу Генерального прокурора від 11 квітня 2024 року № 65к ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 22 листопада 2022 року, з якої він звільнився 24 квітня 2024 року за власним бажанням.
1.2. Позивач указує, що при звільненні йому не виплачено належних сум заробітної плати за період з 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року (з 15 по 29 квітня 2024 року він перебував у відпустці), оскільки відповідачем не враховано рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 при обчисленні розміру його заробітної плати за указаний період. Посилаючись на те, що відповідно до статті 117 КЗпП України він має право на компенсацію за весь час затримки розрахунку при звільненні, просив суд задовольнити позов.
ІІ. Установлені судами обставини справи
2. З 1990 року ОСОБА_1 працював в органах прокуратури на різних посадах.
3. Наказом прокурора Офісу Генерального прокурора від 30 вересня 2021 року № 320к з 24 жовтня 2014 року позивача було поновлено на посаді першого заступника прокурора Київської області.
4. У зв`язку з прийняттям Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон № 113-ІХ), 01 квітня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про переведення на посаду прокурора в обласній прокуратурі та про намір пройти атестацію, однак на іспит, призначений на 16 серпня 2022 року, позивач не з`явився.
5. Наказом Генерального прокурора від 21 листопада 2022 року № 148к позивача звільнено з посади першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації з 21 листопада 2022 року.
6. Не погоджуючись з підставами та рішенням про звільнення, у грудні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення кадрової комісії з атестації прокурорів від 23 вересня 2022 року № 5; наказу Генерального прокурора від 21 листопада 2022 року №148к про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури з 21 листопада 2022 року; поновлення його в органах прокуратури на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
7. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року у справі № 320/11846/22 позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано рішення Шістнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 23 вересня 2022 року № 5 «Про відмову у перенесенні дати складання іспиту у формі анонімного тестування з використанням комп`ютерної техніки з метою виявлення рівня знань та умінь у застосуванні закону, відповідності здійснювати повноваження прокурора та про неуспішне проходження атестації таким прокурором» та наказ Генерального прокурора від 21 листопада 2022 року №148к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника прокурора Київської області та органів прокуратури з 21 листопада 2022 року»; поновлено позивача на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 21 листопада 2022 року та стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46904,82 грн, з відрахуванням при виплаті установлених податків і зборів.
7.1. Рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника керівника Київської обласної прокуратури з 21 листопада 2022 року та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць підлягало негайному виконанню.
8. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 жовтня 2023 року у справі № 320/11846/22 змінено рішення суду першої інстанції в частині визначення посади, на якій підлягав поновленню позивач (на посаді першого заступника прокурора Київської області ). В іншій частині рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2023 року залишено без змін.
9. На виконання судових рішень у справі № 320/11846/22, наказом Офісу Генерального прокурора від 11 квітня 2024 року № 65к ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури з 22 листопада 2022 року.
10. Наказом Офісу Генерального прокурора від 24 квітня 2024 року № 71к ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника прокурора Київської області та в органах прокуратури за пунктом 7 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (за власним бажанням). 
11. У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до відповідачів з інформаційним запитом щодо невиплати йому заробітної плати/середнього заробітку та інших виплат при звільненні за період 29 лютого 2023 року по 29 квітня 2024 року та просив надати йому розрахункові листи за цей період, окремо за кожен місяць.
12. Листом від 15 травня 2024 року № 21-883вих-24 Офіс Генерального прокурора проінформував, що не володіє відомостями щодо оплати праці працівників обласних прокуратур. 
13. Натомість у листі від 21 травня 2024 року № 21-36вих24 Київська обласна прокуратура повідомила ОСОБА_1 , що за судовими рішеннями у справі № 826/17953/14 на його користь стягнуто середній заробіток за період з 24 жовтня 2014 року по 29 вересня 2021 року у розмірі 1 165 101, 19 грн, а у справі №320/11846/22 - 46 904,82 грн за період з 21 листопада 2022 року по 28 лютого 2023 року. Додатково відповідач указав, що з 30 вересня 2021 року по 01 квітня 2022 року та з 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року заробітна плата ОСОБА_1 не нараховувалася та не виплачувалася у зв`язку з його відсутністю на робочому місці. Також Київська обласна прокуратура надала розрахункові листи за 2022 та 2024 роки з розбивкою за кожен місяць та повідомила, що розрахункові листи 2023 року не надає, через їхню відсутність.
14. Предметом спору у цій справі є стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати за період із 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023, та середнього заробітку з 30 квітня 2024 року по день ухвалення рішення у цій справі, відповідно до статті 117 КЗпП України.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
15. Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року, позов задоволено частково. Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 197 815,98 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 20 000,00 грн у відшкодування судових витрат. 
15.1. Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на користь позивача належить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за 291 день у розмірі 197 815,98 грн. Що стосується питання застосування коефіцієнту підвищення посадового окладу, та суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність вимог позивача в цій частині, оскільки норма пункту 10 Порядку, що регулювала це корегування при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, була виключена постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1213 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100», яка набула чинності 12 грудня 2020 року, а тому не може бути врахована при здійсненні цього розрахунку, який обчислюється після 12 грудня 2020 року. Також судами вирішено питання про відшкодування витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, виходячи з того, що до матеріалів справи було додано договір про надання правової допомоги від 01 грудня 2022 року № 02/22 та довідку про отримання коштів, що підтверджують сплату позивачем 20 000,00 грн за послуги з правничої допомоги.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги та аргументи сторін
16. Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції, Офіс Генерального прокурора подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та відмовити в позові.
17. У касаційній скарзі заявник наголошує, що судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено предмет спору, а відтак, - і нормативне регулювання спірних правовідносин, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 , посилаючись на статті 116, 117 КЗпП України, просив суд стягнути на його користь заробітну плату за період з 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)2023 та положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Проте суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, усупереч вимогам частини другої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вийшов за межі позовних вимог, застосувавши до спірних правовідносин положення статей 235, 236 КЗпП України, а не статей 116, 117 КЗпП України, якими врегульовано питання виплати заробітної плати при звільненні та компенсації за не виконання роботодавцем обов`язку провести розрахунки в повному обсязі.
17.1. Офіс Генерального прокурора підкреслив, що у справі № 620/3482/20 Верховний Суд указав, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Однак, усупереч правовій позиції Верховного Суду та нормам КАС України, суди попередніх інстанцій, вийшли за межі позовних вимог та стягнули з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року в розмірі 197815,98 грн, про що позивач в позові не просив.
17.2. Заявник зазначає, що формування змісту та обсягу позовних вимог є виключно правом позивача. Тому, за загальним правилом, суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, аніж зазначив позивач у позовній заяві. Офіс Генерального прокурора зауважує, що, формуючи позов у цій справі, позивач (його представник) визначилися зі способом захисту порушеного, на їхню думку, права, у спосіб, який вважають ефективним, тому у суду першої інстанції не було процесуальних підстав для виходу за межі позовних вимог і стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, у той час як позивач просив стягнути недоплачену, на його думку, заробітну плату та стягнути компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні.
17.3. У касаційній скарзі Офіс Генерального прокурора посилається на висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, в якій Суд за подібних обставин констатував, що обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (пункт 54). Подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Отже, через допущені судами порушення норм процесуального права, а саме, частини другої статті 9 КАС України, судами неправильно застосовано положення статей 116, 117, 235, КЗпП України, а тому є окремі та самостійні підстави для касаційного оскарження, передбачені пунктом З частини четвертої статті 328 КАС України. 
17.4. Також заявник зазначив, що судом першої інстанції необґрунтовано стягнуто на користь позивача судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 20000,00 грн, оскільки зміст та обсяг заявлених до відшкодування представником позивача послуг є завищеним та таким, що підлягає зменшенню.
18. Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, з підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 9 КАС України за подібних обставин.
19. У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення, а судові рішення - без змін, посилаючись на їхню законність і обґрунтованість.
19.1. Так, заперечуючи проти доводів касаційної скарги, ОСОБА_1 , зокрема, указав, що нормами КАС України регламентовано, що право на звернення до суду мають особи, права, свободи та інтереси яких порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень на момент звернення. Особа, яка звертається до адміністративного суду за захистом, самостійно визначає спосіб, передбачений статтею 5 КАС України, та обґрунтовує у позовній заяві заявлені вимоги, задоволення яких повинно призвести до поновлення її прав, свобод та інтересів.
19.2. Позивач наголошує, що відповідно до усталеної судової практики обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду; порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка безпосередньо або через представника стверджує про їх порушення. Водночас, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача; під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №802/2474/17-а та постанови Верховного Суду у справах № № 640/14623/20, 826/3932/17, 826/13229/16 та інші.
19.3. Що стосується аргументів касаційної скарги щодо завищеного розміру правничої допомоги та відсутності документів, що підтверджують оплачені послуги, то ОСОБА_1 зауважив, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа і відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, який може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у справі № 280/5176/20.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
20. За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
21. Відповідно до приписів частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
22. Частиною першою статті 2 КАС України установлено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
23. Основні принципи адміністративного судочинства визначені статтею 9 КАС України, відповідно до умов частини другої якої, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
23.1. Суд уживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи (частина четверта статті 9 КАС України).
24. Процесуальні права та обов`язки сторін регламентовані статтею 47 КАС України, частиною першою якої передбачено, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
25. Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
26. Повноваження суду при вирішенні спору визначено статтею 245 КАС України, відповідно до пункту 10 частини другої якої, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
27. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
28. Умови відповідальності за затримку розрахунку при звільненні установлені статтею 117 КЗпП України, згідно з частиною першою якої, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
28.1. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (частина друга статті 117 КЗпП України).
29. Оплата вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника передбачена статтею 236 КЗпП України, якою установлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
30. Другим реченням абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України № 113-ІХ було визначено, що в указаний період оплату праці працівників Генеральної прокуратури, регіональних, місцевих та військових прокуратур здійснюють відповідно до постанов Кабінету Міністрів України. 
31. Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
VI. Позиція Верховного Суду
32. Питанням, що належить вирішити в межах розгляду цієї справи судом касаційної інстанції, є перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій положень частини другої статті 9 КАС України щодо наявності процесуальних підстав для виходу суду за межі позовних вимог, шляхом формування відповідного висновку щодо їхнього застосування, за обставин, установлених у цій справі.
33. Ключовими аргументами у касаційної скарги Офіс Генерального прокурора указав:
- позовні вимоги, сформовані позивачем у цій справі, стосуються перерахунку заробітної плати з урахуванням рішення Конституційного Суду України, яким визнано неконституційним окремі положення Закону № 113-ІХ щодо оплати праці прокурорів, з посиланням на статті 116, 117 КЗпП України;
- суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення суду, відповідно до статті 236 КЗпП України, самостійно змінили предмет та підстави позову, що фактично є новим позовом, який жодним чином не пов`язаний із заявленими позовними вимогами щодо стягнення заробітної плати.
34. Заперечуючи проти таких аргументів, ОСОБА_1 послався на обов`язок суду визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення його порушеного права позивача.
35. Відповідаючи на порушене питання, Верховний Суд виходить з такого.
36. Зміст частини другої статті 9 КАС України [право суду вийти за межі позовних вимог] вказує, що суд може реалізувати зазначене право за результатом розгляду справи та за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає суду право (не обов`язок) вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
37. Верховний Суд наголошує, що чітке визначення предмета та підстав позову має значення, зокрема, для правильного встановлення обставин справи, що формують суть спірних правовідносин. Так, предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів (зміст позовних вимог). Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову. Водночас підстави адміністративного позову - це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, тобто це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.
38. Аналізуючи наведені вище норми КАС України, Верховний Суд зазначає, що вихід за межі - це спосіб гарантування особі не ілюзорний, а реальний захист від протиправних актів, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, навіть якщо позивач такі прямо не оскаржував, проте, у відповідності, до визначених позивачем підстав позову.
39. Суд не може самостійно змінювати предмет і підстави позову, створюючи де-факто новий спір, про який суб`єкт владних повноважень не міг знати і щодо якого не міг захищатися, але може обрати більш ефективний спосіб захисту в публічно-правових спорах. Ураховуючи, що такі повноваження суду є його правом а не обов`язком, такий вихід повинен бути абсолютно необхідним і вмотивованим у рішенні, з обґрунтуванням такої необхідності.
40. Отже, реалізація судом приписів частини другої статті 9, у взаємозв`язку з пунктом 10 частини другої статті 245 КАС України, можлива за умови, якщо спосіб захисту, обраний позивачем, є недостатнім для повного та ефективного відновлення його порушених прав. Суд може вийти за межі позовних вимог лише шляхом їхнього доповнення додатковим способом захисту, який є логічним завершенням спірних правовідносин і безпосередньо пов`язаний з предметом спору. За інших умов, суд не може самостійно вийти за межі позовних вимог, обравши іншу правову підставу та змінивши предмет позову, оскільки це є порушенням принципу диспозитивності.
41. Повертаючись до обставин справи, що розглядається, Верховний Суд констатує, що зміст позовних вимог та наведене у позові обґрунтування свідчать про те, що предметом спору у цій справі є перерахунок та стягнення заробітної плати ОСОБА_1 за період з 01 березня 2023 року по 14 квітня 2024 року на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», і, як наслідок, стягнення середнього заробітку за затримання розрахунку при звільненні, що передбачено приписами статей 116, 117 КЗпП України. Підставою цього позову позивач указав невідповідність розміру виплаченої йому заробітної плати законодавчо визначеному розміру, з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року № 8-р(ІІ)/2023. 
42. Питання про стягнення компенсації за час невиконання рішення суду, відповідно до статті 236 КЗпП України, ОСОБА_1 в обґрунтування позовної заяви не указував і така вимога ним не ставилася. Також Верховним Судом установлено відсутність у матеріалах справи будь-яких заяв ОСОБА_1 про зміну/доповнення позовних вимог.
43. Ураховуючи викладене, Верховний Суд констатує, що, вийшовши за межі позовних вимог у такій спосіб, суди попередніх інстанцій фактично змінили одночасно предмет і підстави позову, не зважаючи на чітко виражені вимоги і доводи/позицію позивача. Така зміна суті позовних вимог також трансформувала і зміст порушеного суб`єктивного права, за захистом якого позивач звернувся до суду з указаним позовом.
44. Підсумовуючи вказане, Верховний Суд дійшов висновку, що доводи касаційної скарги щодо порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права знайшли підтвердження під час касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
45. Що стосується стягнення правничої допомоги у розмірі 20 000,00 грн, то ураховуючи те, що судами не було вирішено спір по суті заявлених позивачем вимог, а стягнення судових витрат є похідною вимогою, що залежить від вирішення основних вимог, заявлених ОСОБА_1 у цій справі, то судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню.
46. За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
47. Під час нового розгляду судам попередніх інстанцій необхідно розглянути справу по суті вимог, виходячи з оцінки заявленого предмету позову та нормативно-правового регулювання, наведеного в позовній заяві ОСОБА_1 .
VІI. Судові витрати
48. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність підстав, наведених у статтях 139,140 КАС України, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
2. Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 січня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 17 червня 2025 року скасувати, а справу № 320/35624/24 направити на новий розгляд до Київського окружного адміністративного суду.
3. Судові витрати не розподіляються.
4. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя: С.А. Уханенко
Судді: О.В. Кашпур
О.Р. Радишевська