ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
================================================================

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року м. Миколаїв Справа № 915/231/26 

Господарський суд Миколаївської області у складі:
судді Л.М. Ільєвої
при секретарі судового засідання І.С. Степановій

за участю представників:
від позивача – Роговий О.О., 
від відповідача – не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” до Товариства з обмеженою відповідальністю “АБЗ Альянс” про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в загальному розмірі 268802,46 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство “Кременчуцький завод дорожніх машин” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю “АБЗ Альянс” про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в загальному розмірі 268802,46 грн., у т.ч. суми основного боргу у розмірі 210000,00 грн., пені у сумі 35201,09 грн., інфляційних втрат у сумі 15960,00 грн., 3% річних у розмірі 7641,37 грн., посилаючись на наступне.
На підставі договору № 24/0138/69 від 03.09.2024, додатку № 1 від 03.09.2024 до договору (далі – додаток), додаткової угоди №1 від 21.09.2024 (далі - додаткова угода), укладених між Приватним акціонерним товариством «Кременчуцький завод дорожніх машин» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АБЗ Альянс», позивачем відвантажено по накладній № 12/110 від 04.10.2024 «Установка асфальтозмішувальна ДС-18537У0000000» на суму 21206400,00 грн.; по накладній №152/150 від 04.10.2024 «Ємність паливна КДМ2057 4700000У» (далі - продукція/товар) на суму 513600,00 грн. Позивач вказує, що продукцію відповідач отримав у повному обсязі по довіреності №24/01-09 від 09.09.2024 через Марчука Максима Валентиновича, що підтверджується підписом на вищезазначених накладних.
Так, позивач вказує, що згідно накладної №12/110 від 04.10.2024 відповідач оплатив продукцію в сумі 10860000,00 грн. 05.09.2024 за платіжною інструкцією №2; 3000000,00 грн. - 19.12.2024 за платіжною інструкцією №79; 3000000,00 грн. - 25.12.2024 за платіжною інструкцією №84; 4350000,00 грн. - 30.12.2024 за платіжною інструкцією №102. При цьому, як стверджує позивач, сума в розмірі 3600,00 грн. була зарахована в рахунок оплати по накладній №152/150 від 04.10.2024. 
Щодо оплати відповідачем отриманої продукції згідно накладної №152/150 від 04.10.2024 позивач зазначає, що станом на 26.02.2026 року оплата була здійснена частково у розмірі 303600,00 грн., а саме: 3600,00 грн. зараховано з попередніх оплат по накладній №12/110 від 04.10.2024 р., а 300000,00 грн. - 24.01.2025 згідно з платіжною інструкцією №124.
Відтак, за ствердженням позивача, борг відповідача станом на 26.02.2026 становить 210000,00 грн. (513600,00 грн. – 300000,00 грн. – 3600,00 грн.). 
Так, позивач з посиланням на умови п.6.1 розділу 6 договору, п.4 додатків до договору зазначає, що відповідач зобов`язувався здійснювати оплату за продукцію у відповідності до наступного графіку: 10860000 грн. 00 коп. – протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору; 860000 грн. 00 коп.– рівними частинами на протязі 3-х (трьох) календарних днів з моменту підписання сторонами акту про виконання шефмонтажних та пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 90-то (дев`яносто) календарних днів з моменту відвантаження товару.
Позивач стверджує, що свої зобов`язання по поставці обумовленої договором продукції позивач виконав в повному обсязі, а саме передав у власність відповідача обумовлену в договорі продукцію, що підтверджується доказами (накладна на відвантаження та відпуск продукції). Натомість відповідач в порушення норм чинного законодавства та умов договору свої зобов`язання з оплати отриманої продукції не виконав до теперішнього часу.
Також позивач зазначає, що з метою врегулювання спору дружнім шляхом позивачем на адресу відповідача були направлені вимоги щодо сплати боргу №69/0042 від 26.02.2025; №69/0066 від 14.03.2025; №69/0073 від 25.03.2025; №81/0203 від 18.09.2025; №81/0262 від 22.12.2025. У відповідь на вимогу №69/0066 від 14.03.2025 відповідач підтвердив заборгованість за договором (лист вих.№25/0324-1 від 24.03.2025). З метою досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача рекомендованим листом з описом вкладення була направлена претензія № 80/34 від 27.01.2026 року, яку останній так і не отримав на поштовому відділенні. 
Крім того, за порушення виконання грошового зобов`язання позивачем нараховано відповідачу на підставі ст. 629 ЦК України та умов п. 6.9 договору пеню у розмірі 35201,09 грн., інфляційні втрати в сумі 15960,00 грн. та 3% річних у розмірі 7641,37 грн.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 09.03.2026 р. вказану позовну заяву Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 915/231/26, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи, при цьому судове засідання призначено на 06 квітня 2026 року о 10 год. 00 хв. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 06.04.2026 р. розгляд справи № 915/231/26 відкладено на 29 квітня 2026 року о 15:00 з огляду на неявку відповідача в судове засідання.
06.04.2026 р. від представника позивача – адвоката Рогового О.О. до господарського суду через підсистему “Електронний суд” ЄСІТС надійшла заява про участь у судовому засіданні по справі № 915/231/26, що призначено на 29.04.2026 р. о 15 год. 00 хв., та усіх наступних засіданнях суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (вх. № 4859/26).
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 28.04.2026 р. у справі № 915/231/26 задоволено заяву представника Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням системи відеоконференцзв`язку ЄСІТС (ВКЗ) (вх. №4859/26 від 06.04.2026 р.).
Між тим, розгляд справи в судовому засіданні 29.04.2026 р. о 15:00 не відбувся у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Миколаєві та Миколаївській області повітряної тривоги, про що господарським судом складено відповідну довідку.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 30.04.2026 р. розгляд справи № 915/231/26 призначено в судовому засіданні на 08 травня 2026 року о 12:00.
Між тим судове засідання у даній справі 08.05.2025 р. не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Ільєвої Л.М. у щорічній відпустці з 04.05.2026 року по 08.05.2026 року. 
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 15.05.2026 р. розгляд справи № 915/231/26 призначено в судовому засіданні на 11 червня 2026 року о 15:00. 
В судове засідання, що призначене на 11.06.2026 р., представник відповідача не з`явився.
Відповідач відзив на позов у встановлений судом строк не надав, також відповідач у судові засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином за адресою місцезнаходження відповідача, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та шляхом надсилання ухвал суду до електронного кабінету, зареєстрованого відповідачем в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС в порядку ч. 5, 7 ст. 6 ГПК України. 
Згідно з п. 2 - 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України, днем вручення судового рішення є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Так, надіслана на адресу відповідача копія ухвали суду від 09.03.2026 про відкриття провадження була повернута поштовою установою без вручення з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою.
В подальшому відповідачем було зареєстровано електронний кабінет в підсистемі “Електронний суд” ЄСІТС, у зв`язку з чим наступні ухвали суду щодо розгляду справи були доставлені відповідачу до наявного електронного кабінету. Так, ухвала суду про відкладення розгляду справи від 06.04.2026 р. була доставлена відповідачу 08.04.2026 о 10:03 год., ухвала суду від 15.05.2026 про повідомлення дати розгляду справи була вручена відповідачу 18.05.2026 о 14:14 год., про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки суду про доставку документа в кабінет електронного суду.
Згідно з ч. 1 ст. 202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цієї статтею. 
Виходячи з вищевикладених положень ГПК України та встановлених обставин щодо порядку викликів і повідомлень відповідача, суд вважає, що відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, що наділяє суд правом розглядати справу без його участі.
На думку суду, процесуальна поведінка відповідача при розгляді даної справи в суді свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вирішенні даного спору у встановлений процесуальним законом строк та відповідно до положень ст. 2 ГПК України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
З огляду на ненадання відповідачем відзиву, відповідно до ч. 9 ст. 165 Господарського процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
В судовому засіданні 11.06.2026 року судом відповідно до ч. 1 ст. 240 ГПК України підписано скорочене (вступна та резолютивна частини) рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.
03.09.2024 між Приватним акціонерним товариством «Кременчуцький завод дорожніх машин» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АБЗ Альянс» (покупець) було укладено договір №24/0138/69 від 03.09.2024 р., відповідно до умов п. 1.1. якого позивач як продавець зобов`язується протягом строку, зазначеного в цьому договорі, передати у власність покупця обладнання асфальтозмішувальних та грунтозмішувальних установок, вузлів і агрегатів до них (далі іменується - «товар»), а відповідач як покупець зобов`язується прийняти та своєчасно оплатити товар на умовах, встановлених цим договором та специфікаціями до нього.
Згідно з п. 2.1., 2.2. договору найменування, номенклатура, вартість, кількість товару вказуються в специфікаціях на товар, які є невід`ємною частиною цього договору. Товар, що поставляється за цим договором, повинен бути новим (яким не користувалися раніше продавець або інша особа). Кожна специфікація є невід`ємною частиною цього договору з моменту підписання специфікації сторонами.
Пунктом 4.2. договору передбачено, що продавець зобов`язаний здійснити відвантаження товару протягом 28 (двадцять вісім) календарних днів з дати виконання першої частини оплати покупцем згідно пункту № 4, додатку № 1 цього договору, але за умови 100 % оплати товару на момент відвантаження, якщо інший термін поставки не вказано у відповідній специфікації на товар. Часткова або дострокова поставка товару допускається тільки за умови попередньої письмової згоди сторін. Продавець зобов`язаний письмово повідомити покупця про готовність товару до поставки не пізніше ніж за 5 (п`ять) календарних днів до передбачуваної дати поставки.
Відповідно до п. 4.3. договору право власності на товар переходить до покупця при передачі товару продавцем покупцеві на момент відвантаження на складі продавця у м. Кременчук. Ризик випадкової загибелі, пошкодження (псування) товару переходить від продавця до покупця з моменту фактичної передачі йому товару на складі підприємства ПрАТ "Кредмаш", що підтверджується підписаним актом приймання-передачі кожної партії товару уповноваженими особами сторін та накладною на відвантаження товару.
Пунктом 5.1. договору передбачено, що загальна сума договору визначається як сума всіх специфікацій, що є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 6.1. договору оплата товару здійснюється відповідно до графіку визначеного в специфікаціях до цього договору.
Згідно з п. 6.2. договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, вказаного у цьому договорі. Оплата товару здійснюється покупцем відповідно до ціни, зазначеної у відповідній специфікації на товар. Зміна ціни товару допускається тільки за згодою сторін.
Пунктом 6.3. договору визначено, що розрахунки за цим договором здійснюється в національній валюті України - гривні.
Відповідно до п. 6.5. договору датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. У разі ненадходження коштів за товар від покупця сторони вирішують відповідне питання шляхом переговорів протягом 5 (п`яти) робочих днів.
Згідно з п. 6.9. договору у разі недотримання термінів оплати продавець має право нарахувати покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день несплати, а покупець зобов`язаний сплатити суму пені на вимогу продавця.
Допускається дострокове виконання покупцем зобов`язань по оплаті за товар.
Відповідно до п. 15.1. договору останній набуває чинності з моменту двостороннього підписання сторонами і діє до 31.12.2024 року. Термін дії цього договору може бути продовжений за взаємною згодою сторін, оформленою у вигляді додаткової угоди до цього договору і є його невід`ємною частиною.
Згідно з п. 15.2. договору припинення (закінчення строку) дії договору не звільняє сторони від відповідальності за порушення, якщо такі мали місце при виконанні умов договору.
Додатком №1 до договору є «Специфікація», якою сторони узгодили постачання товару «Установка асфальтозмішувальна ДС-18537У 0000000» вартістю 21720000,00 грн. на умовах РСА - склад заводу ПрАТ «Кредмаш», м. Кременчук, проспект Свободи, 4-Г (п. 1, 2 специфікації).
Відповідно до п. 3 специфікації товар має бути відвантаженим протягом 28 (двадцяти восьми) календарних днів з моменту виконання оплати та за умови дотримання термінів оплати відповідно до п. 4 цієї специфікації до додатку № 1 від 03.09.2024 року договору № 24/0138/69 від 03.09.2024 року та своєчасному наданні покупцем автотранспорту відповідної вантажопідйомності в узгоджений з продавцем термін.
Згідно з п. 4 специфікації покупець здійснює оплату товару згідно з п. 1 специфікації до додатку № 1 від 03.09.2024 року договору № 24/0138/69 від 03.09.2024 року шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця за наступним графіком:
- 10860000,00 грн. - протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору;
- 10860000,00 грн. - рівними частинами на протязі 3-х (трьох) календарних місяців з моменту підписання сторонами акту про виконання шефмонтажних та пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 90-ти (дев`яносто) календарних днів з моменту відвантаження товару.
В подальшому, 21.09.2024 між Приватним акціонерним товариством «Кременчуцький завод дорожніх машин» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АБЗ Альянс» (покупець) було укладено додаткову угоду №1 від 21.04.2024, згідно з якою сторони внесли зміни до специфікації додатка №1 від 03.09.2024 та виклали, зокрема, п. 1, 4 специфікації в новій редакції.
Так, відповідно до специфікації в редакції додаткової угоди №1 від 21.09.2024 р. сторони узгодили постачання товару «Установка асфальтозмішувальна ДС-18537У 0000000» вартістю 17672000,00 грн. без ПДВ та «КДМ2057 4700000У Ємність паливна» вартістю 428000,00 грн. без ПДВ.
Згідно з п. 1 специфікації в редакції додаткової угоди №1 від 21.09.2024 р. сума до сплати за специфікацією до додатку № 1 від 03.09.2024 року договору № 24/0138/69 від 03.09.2024 року становить 21720000,00 грн., у т.ч. ПДВ - 3620000,00 грн.
Відповідно до п. 4 специфікації в редакції додаткової угоди №1 від 21.09.2024 р. покупець здійснює оплату товару згідно з п. 1 специфікації до додатку № 1 від 03.09.2024 року договору № 24/0138/69 від 03.09.2024 року, шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця за наступним графіком:
- 10860000,00 грн. - протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору;
- 10860000,00 грн. - рівними частинами на протязі 3-х (трьох) календарних місяців з моменту підписання сторонами акту про виконання шефмонтажних та пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 90-ти (дев`яносто) календарних днів з моменту відвантаження товару.
Договір з додатком та додаткову угоду підписано сторонами та скріплено печатками сторін. До суду не надано доказів розірвання договору або визнання його недійсним.
Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною 1 статті 175 ГК України (тут і далі в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Так, укладений між сторонами по справі договір №24/0138/69 від 03.09.2024 р. є підставою для виникнення у сторін договору зобов`язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України та ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання його сторонами.
У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу. 
Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Згідно з ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Так, у відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 
1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 
2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.
Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування.
За положеннями ч. 2 ст. 664 Цивільного кодексу України, якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно зі ст. 689 ЦК покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
За умовами п. 4.3. договору право власності на товар переходить до покупця при передачі товару продавцем покупцеві на момент відвантаження на складі продавця у м. Кременчук. Ризик випадкової загибелі, пошкодження (псування) товару переходить від продавця до покупця з моменту фактичної передачі йому товару на складі підприємства ПрАТ "Кредмаш", що підтверджується підписаним актом приймання-передачі кожної партії товару уповноваженими особами сторін та накладною на відвантаження товару.
Як встановлено судом, на виконання умов договору позивачем поставлено позивачу товар на загальну суму 21720000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи накладними, а саме:
- накладною на відвантаження та відпуск продукції №12/110 від 04.10.2024 р. на суму 21206400,00 грн.;
- накладною на відвантаження та відпуск продукції №152/150 від 04.10.2024 р. на суму 513600,00 грн.;
Вищезазначені накладні підписано представниками сторін без зауважень та скріплені печатками сторін. 
З метою отримання коштів за поставлений товар позивачем було сформовано рахунки-фактури №25 від 04.10.2024 на суму 513600,00 грн. та №242 від 04.10.2024 р. на суму 21206400,00 грн.
Також в матеріалах справи наявна довіреність №24/01-09 від 09.09.2024 р., на підставі якої ТОВ «АБЗ Альянс» уповноважено Марчука М.В. на отримання від ПрАТ «Кредмаш» установки асфальтозмішувальної ДС-18537У0000000 та паливної ємності.
Виходячи з наведеного, суд доходить висновку про належне виконання позивачем своїх зобов`язань за спірним договором щодо поставки товару згідно вищевказаних накладних.
В силу статті 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.
В свою чергу отримання покупцем поставленого з боку позивача товару є підставою виникнення у відповідача зобов`язання оплатити поставлений товар відповідно до умов договору поставки та вимог чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати.
Пунктом 5.1. договору передбачено, що загальна сума договору визначається як сума всіх специфікацій, що є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 6.1. договору оплата товару здійснюється відповідно до графіку, визначеного в специфікаціях до цього договору.
Згідно з п. 6.2. договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця, вказаного у цьому договорі. Оплата товару здійснюється покупцем відповідно до ціни, зазначеної у відповідній специфікації на товар. Зміна ціни товару допускається тільки за згодою сторін.
Пунктом 6.3. договору визначено, що розрахунки за цим договором здійснюється в національній валюті України - гривні.
Відповідно до п. 6.5. договору датою оплати товару вважається дата зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця. У разі ненадходження коштів за товар від покупця сторони вирішують відповідне питання шляхом переговорів протягом 5 (п`яти) робочих днів.
Так, за умовами п. 4 специфікації в редакції додаткової угоди №1 від 21.09.2024 р. відповідач як покупець мав здійснити оплату товару згідно з п. 1 специфікації до додатку № 1 від 03.09.2024 року договору № 24/0138/69 від 03.09.2024 року шляхом переказу коштів на розрахунковий рахунок продавця за наступним графіком:
- 10860000,00 грн. - протягом трьох робочих днів з моменту підписання договору;
- 10860000,00 грн. - рівними частинами на протязі 3-х (трьох) календарних місяців з моменту підписання сторонами акту про виконання шефмонтажних та пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 90-ти (дев`яносто) календарних днів з моменту відвантаження Товару.
Таким чином, оплата за поставлений товар згідно накладних на відвантаження та відпуск продукції №12/110 та №152/150 від 04.10.2024 р. мала бути здійснена до 02.01.2025 р. (четвер) включно.
Як з`ясовано судом, відповідачем на виконання умов договору було перераховано позивачу грошові кошти у розмірі 21510000,00 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними інструкціями, а саме::
- платіжною інструкцією №2 від 05.09.2024 на суму 10860000,00 грн.;
- платіжною інструкцією №79 від 19.12.2024 на суму 3000000,00 грн.;
- платіжною інструкцією №84 від 25.12.2024 на суму 3000000,00 грн.;
- платіжною інструкцією №102 від 30.12.2024 на суму 4350000,00 грн.;
- платіжною інструкцією №124 від 24.01.2025 на суму 300000,00 грн.
Відтак, вартість неоплаченого відповідачем товару складає 210000,00 грн. (21720000,00 грн. – 21510000,00 грн.)
З метою отримання повної оплати за поставлений товар позивач звертався до відповідача з листами №69/0042 від 26.02.2025 р., №69/0066 від 14.03.2025 р., №69/0073 від 25.03.2025 р., №81/0203 від 18.09.2025 р., №81/0262 від 22.12.2025 р.
В свою чергу відповідач листом №25/0324-1 від 24.03.2025 р. повідомив, що не відмовляється від оплати існуючої заборгованості та готовий провести по завершенню налагодження комп`ютерної системи віддаленого адміністрування асфальтної установки.
Також 27.01.2026 позивачем було направлено на адресу відповідача претензію №80/34 від 27.01.2026 р., в якій позивач пропонував відповідачу перерахувати на вказаний в претензії банківський рахунок позивача грошові кошти в загальній сумі 274984,93 грн., з яких сума основного боргу 210000,00 грн. та 64984,93 грн. пені. Факт направлення претензії підтверджується наявним в матеріалах справи описом вкладення у поштове відправлення з печаткою відділення поштового зв`язку, поштовою накладною 3960000760689 та фіскальним чеком.
Як встановлено судом, відповідач не здійснив остаточного повного розрахунку за поставлений товар за вказаними видатковими накладними протягом встановленого строку. 
При цьому докази, які б підтверджували факт сплати покупцем всієї вартості отриманого товару за вищевказаними накладними, згідно з умовами договору поставки в матеріалах справи відсутні. Адже, частиною першою, третьою статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, якими в силу ст. 73 ГПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Водночас, відповідач не надав доказів, які б спростовували факт отримання від позивача товару за вищевказаними видатковими накладними, а також розмір несплаченого товару за вищенаведеними накладними в сумі 210000,00 грн. 
Так, несплатою позивачу всієї вартості отриманого товару за вказаними накладними в межах спірного договору №24/0138/69 від 03.09.2024 р. відповідач порушив прийняті на себе зобов`язання за цим договором, що є недопустимим згідно ст. 525 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача простроченої заборгованості за поставлений товар в сумі 210000,00 грн., наявність якої відповідачем не спростована.
За правилами пункту 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно з частинами першою - четвертою статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Отже цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватися на засадах справедливості, добросовісності, розумності, що знаходить своє вираження в добросовісному виконанні своїх зобов`язань сторонами та униканні будь-яких форм зловживання своїми правами та/або становищем, а також запобіганні вчиненню дій, які порушують права іншої сторони та можуть мати негативні наслідки для третіх осіб.
Згідно ст. 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі.
Разом з тим у постанові від 29.06.2021 у справі № 910/2842/20 Верховний Суд зазначив, що згідно з пунктом 5 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та абзацом 6 частини 2 статті 20 Господарського кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі. Отже, суд вправі задовольнити позов про спонукання виконати умови договору лише в разі, якщо встановить, що у особи такий обов`язок наявний, але вона ухилилася від його виконання. При цьому у справі має бути доведено наявність відповідного правовідношення, а саме прямого законодавчого обов`язку відповідача щодо виконання договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 р. по справі №910/16744/17 вказала, що такий спосіб захисту як примусове виконання обов`язку в натурі застосовується у зобов`язальних правовідносинах у випадках, коли особа має виконати зобов`язання на користь позивача, але відмовляється від виконання останнього чи уникає його. Примусове виконання обов`язку в натурі має наслідком імперативне присудження за рішенням суду (стягнення, витребування тощо), і не спрямоване на підсилення існуючого зобов`язання, яке не виконується, способом його відтворення в резолютивній частині рішення суду аналогічно тому, як воно було унормовано сторонами у договорі.
Таким чином, суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості в заявленій сумі 210000,00 грн. за спірним договором, що цілком відповідає такому способу захисту цивільних прав та інтересів позивача як примусове виконання обов`язку в натурі.
Щодо вимог про стягнення з відповідача пені суд зазначає наступне.
Невиконання зобов`язання або виконання зобов`язання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), що мало місце у даному випадку (несплата відповідачем повної вартості поставленого товару) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов`язання, зокрема з боку відповідача.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Як передбачено частиною 1 ст. 548 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою (штраф, пеня).
Згідно положень ст. 549 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення заборгованості) неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з п. 6.9. договору у разі недотримання термінів оплати продавець має право нарахувати покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день несплати, а покупець зобов`язаний сплатити суму пені на вимогу продавця.
За приписами ч. 1 ст. 624 Цивільного кодексу України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.
Крім того, згідно з ч. 2 ст. 193 ГК України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 229 ГК України учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов`язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов`язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов`язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами.
Ч. 1, 2, 4 ст. 217 ГК України передбачають, що господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.
В силу положень ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Частина 2 статті 551 ЦК України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 231 ГК України передбачено, що законом щодо окремих видів зобов`язань може бути визначений розмір штрафних санкцій, зміна якого за погодженням сторін не допускається.
Відповідно до ст. 1 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст. 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”).
Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань врегульовано Законом України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань”.
Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.
Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання буде день, наступний за днем, коли воно мало бути виконано.
Враховуючи те, що відповідачем не були своєчасно виконані зобов`язання за договором щодо здійснення оплати за поставлений товар, на думку суду, позивачем правомірно нараховано відповідачу пеню. Однак, дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені на існуючу суму боргу за період з 06.01.2025 по 04.07.2025 (180 дн.), судом встановлено, що вказаний розрахунок пені був здійснений позивачем неправильно, оскільки позивачем не було враховано приписи ч. 6 ст. 232 ГК України. При цьому судом встановлено, що позивачем необґрунтовано нараховано пеню на вартість товару за період з 03.07.2025 по 04.07.2025, адже з урахуванням умов п. 4 специфікації в редакції додаткової угоди №1 від 21.09.2024 р. зобов`язаний був здійснити остаточний розрахунок (доплату грошових коштів в сумі 10860000,00 грн.) рівними частинами на протязі 3-х (трьох) календарних місяців з моменту підписання сторонами акту про виконання шефмонтажних та пусконалагоджувальних робіт, але не пізніше 90-ти (дев`яносто) календарних днів з моменту відвантаження товару, тобто до 02.01.2025 включно. Так, відповідно, 6-ти місячний строк, встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України, закінчився 02.07.2025 р.
Відтак, вказаний розрахунок був здійснений позивачем без урахування приписів ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин та на період нарахування штрафних санкцій).
Так, відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Наведеною нормою передбачено період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається із дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконано, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
У постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість періоду нарахування штрафних санкцій. Проте його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 910/4164/17, від 22.11.2018 у справі № 903/962/17, від 07.06.2019 у справі № 910/23911/16, від 13.09.2019 у справі № 902/669/18) (пункт 83).
За висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у цій постанові, якщо умовами укладеного договору сторони передбачили більш тривалий, ніж визначений ч. 6 ст. 232 ГК України, строк нарахування штрафних санкцій (зазначили про їх нарахування до дня фактичного виконання, протягом усього періоду існування заборгованості тощо), то їх нарахування не припиняється за період прострочення зобов`язання понад шість місяців від дня, коли відповідне зобов`язання мало бути виконано, а застосуванню підлягає саме строк, встановлений договором (див., для прикладу, постанову Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/6379/14 (провадження № 3-53гс15), в якій умовами договору сторонами було погоджено нарахування пені по день фактичної оплати боргу).
У разі відсутності подібних умов у договорі (використання / зазначення в договорі лише формулювання про нарахування пені "за кожен день прострочення") нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені) припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано відповідно до ч. 6 ст. 232 ГК України.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що застосування в тексті господарського договору формулювання "за кожен день прострочення" не можна вважати установленням іншого, ніж визначеного ч. 6 ст. 232 ГК України, строку нарахування штрафних санкцій (зокрема, пені). Таке формулювання лише повторює вирізняльну характеристику пені (поденне її нарахування) та характеризує механізм її визначення (розрахунку), однак жодним чином не впливає на можливість зменшення або збільшення строку нарахування пені, визначеного законом чи договором (пункти 91-93).
Таким чином, у даному випадку нарахування пені повинно було здійснюватися за період з 06.01.2025 (дати визначеної позивачем у розрахунку) по 02.07.2025 (178 дн.) на відповідну суму боргу, а саме:
- за період з 06.01.2025 по 23.01.2025 пеня складає 6790,68 грн. (510000,00 х (2 х 13,50) / 365 дн. х 18 дн. / 100);
- за період з 24.01.2025 по 06.03.2025 пеня складає 7007,67 грн. (210000,00 х (2 х 14,50) / 365 дн. х 42 дн. / 100);
- за період з 07.03.2025 по 02.07.2025 пеня складає 21046,03 грн. (210000,00 х (2 х 15,50) / 365 дн. х 118 дн. / 100).
Відтак, суд вважає обґрунтованими вимоги про стягнення пені в сумі 34844,38 грн. 
Щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат суд зазначає наступне.
Виходячи з системного аналізу законодавства, обов`язок боржника сплатити кредитору суму боргу з нарахуванням процентів річних та відшкодувати кредитору спричинені інфляцією збитки випливає з вимог ст. 625 ЦК України.
Зокрема, частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Слід зазначити, що виходячи з положень ст. 625 ЦК України, право кредитора на стягнення 3% річних не залежить від моменту пред`явлення вимоги про таке стягнення (до моменту погашення боргу або після цього). При цьому визначальним є наявність факту порушення боржником строків виконання грошового зобов`язання. Таким чином, право кредитора на стягнення річних може бути реалізовано у будь-який момент при наявності вищезазначених вимог, передбачених законодавством.
Наразі слід зазначити, що згідно положень ЦК проценти річних є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань. Так, розмір таких процентів річних може бути визначений сторонами в договорі. 
Враховуючи вищенаведене та порушення відповідачем термінів сплати за поставлений товар, суд вважає, що позивачем цілком правомірно нараховано 3% річних. Дослідивши та перевіривши здійснений позивачем розрахунок суми 3% річних в сумі 7641,37 грн., судом встановлено, що розрахунок 3% річних був здійснений позивачем обґрунтовано, а саме: 
- 3% річних за період з 06.01.2025 по 23.01.2025 на суму боргу у розмірі 510000,00 грн. становлять 754,52 грн. (510000,00 грн. х 3% / 365 дн. х 18 дн.);
- 3% річних за період з 24.01.2025 по 26.02.2026 на суму боргу у розмірі 210000,00 грн. становлять 6886,85 грн. (210000,00 грн. х 3% /365 дн. х 399 дн.).
Вказаний розрахунок річних відповідачем не оспорювався. Відтак, з відповідача підлягають стягненню 3% річних в сумі 7641,37 грн.
Так, індекс інфляції це додаткова сума, яка сплачується боржником і за своєю правовою природою є самостійним засобом захисту цивільного права кредитора у грошових зобов`язань і спрямована на відшкодування його збитків, заподіяних знеціненням грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в державі. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державною службою статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними в п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань" № 14 від 17.12.2013 р., інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. В листі Верховного Суду України від 03.04.97 р. N 62-97 р. також наведені відповідні рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ Верховного Суду України.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що факт знецінення або незнецінення грошових коштів і відповідно обґрунтованість заявлених до стягнення збитків від інфляції необхідно встановлювати на момент звернення до суду з позовом про таке стягнення.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати розраховуються не за окремі інтервали часу, а за весь період прострочення. З огляду на це, якщо індекс інфляції в окремі періоди (місяці) є меншим одиниці (меншим, ніж 100%), що характеризує їх як періоди дефляції, то це не впливає на необхідність урахувати відповідний індекс під час розрахунку інфляційних втрат кредитора. Кредитор не має отримати додаткову перевагу (можливість стягнення більшого розміру інфляційних втрат) унаслідок помилкових математичних операцій (виключення із розрахунків індексів інфляції, які менші одиниці), а боржник повинен бути впевненим у тому, що періоди часу, коли мала місце дефляція, не зумовили знецінення коштів кредитора, яке може вплинути на обсяг відповідальності боржника (постанова КЦС ВС від 16.04.2026 у справі № 751/4086/24).
З огляду на вказане та з урахуванням наведених рекомендацій щодо порядку застосування індексів інфляції, судом було перевірено здійснений позивачем розрахунок інфляційних нарахувань в розмірі 15960,00 грн. за період з лютого 2025 року по січень 2026 року та встановлено, що даний розрахунок є неправильним, оскільки позивачем виключено з розрахунку місяці з дефляцією (липень та серпень 2025), що суперечить правилам розрахунку інфляційних втрат, передбачених ст. 625 ЦК України, оскільки інфляційні втрати розраховуються не за окремі інтервали часу, а за весь період прострочення, а кредитор не має отримати додаткову перевагу (можливість стягнення більшого розміру інфляційних втрат) унаслідок помилкових математичних операцій (виключення із розрахунків індексів інфляції, які менші одиниці).
Відтак, судом здійснено перерахунок інфляційних втрат за період з лютого 2025 року по січень 2026 року на суму боргу у розмірі 210000,00 грн., та встановлено, що інфляційні втрати з урахуванням сукупного індексу інфляції у вказаному періоді прострочення складають 15594,97 грн. (210000,00 грн. х 1,07426174 – 210000,00 грн.).
Отже, з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати в сумі 15594,97 грн.
Згідно зі ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Підсумовуючи викладене вище, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” частково обґрунтовані та відповідають вимогам чинного законодавства і фактичним обставинам справи, тому підлягають частковому задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, згідно зі ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача, пропорційно задоволеним вимогам.
Водночас, суд зауважує, що оскільки позивач звернувся до суду з майновою вимогою про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 268802,46 грн., відповідно ставка судового збору за подачу позову, який було подано до Господарського суду Миколаївської області за допомогою системи «Електронний суд», становила 3225,63 грн. (268802,46 грн. х 1,5% х 0,8) із застосуванням коефіцієнту 0,8 у відповідності до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Отже, суд вважає за необхідне покласти на відповідача відповідно до ст. 129 ГПК України витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 3216,92 грн. (268080,72 грн. х 3225,63 / 268802,46 грн.).
Стосовно решти суми сплаченого позивачем судового збору суд зауважує, що у такому випадку з урахуванням внесення позивачем судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (ст. 7 Закону України «Про судовий збір»), надмірно сплачений судовий збір в сумі 102,37 грн. (3328,00 грн. – 3225,63 грн.) може бути повернуто судом з державного бюджету за відповідним клопотанням позивача.

Керуючись ст.ст. 129, 232, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

1. Позов Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” до Товариства з обмеженою відповідальністю “АБЗ Альянс” про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу в загальному розмірі 268802,46 грн. задовольнити частково.
2. СТЯГНУТИ з Товариства з обмеженою відповідальністю “АБЗ Альянс” (54001, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Благовісного Вадима, буд. 61/11; код ЄДРПОУ 45469358) на користь Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” (39600, Полтавська область, м. Кременчук, пр. Свободи, буд. 4-Г; код ЄДРПОУ 05762565) заборгованість у розмірі 210000/двісті десять тисяч/грн. 00 коп., пеню у розмірі 34844/тридцять чотири тисячі вісімсот сорок чотири/грн. 38 коп., 3% річних у розмірі 7641/сім тисяч шістсот сорок одна/грн. 37 коп., інфляційні втрати у розмір 15594/п`ятнадцять тисяч п`ятсот дев`яносто чотири/грн. 97 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 3216/три тисячі двісті шістнадцять/грн. 92 коп.
3. В задоволенні решти частини позовних вимог Приватного акціонерного товариства “Кременчуцький завод дорожніх машин” до Товариства з обмеженою відповідальністю “АБЗ Альянс” відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 20-денного строку з моменту складання повного судового рішення.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 31.07.2026 року, з урахуванням умов воєнного стану та завантаженості судді Ільєвої Л.М., а також у зв`язку з перебуванням судді Ільєвої Л.М. у щорічній відпустці з 13.07.2026 по 22.07.2026 року.

Суддя Л.М. Ільєва