532/200/26
2/532/488/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 липня 2026 р. м. Кобеляки
Кобеляцький районний суд Полтавської області у складі
головуючого судді - Макарчука С.М.,
з участю
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Остапенко І.О.,
представника відповідача - адвоката Губи О.М.,
секретаря судового засідання - Демидюк О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кобеляки цивільну справу № 532/200/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому прохав cтягнути з ОСОБА_2 на користь позивача:
- матеріальну шкоду у розмірі 709 250,50 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої в наслідок ДТП, 
- витрати за послуги евакуатора у розмірі 13 600, 00 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої в наслідок ДТП,
- витрати за проведення товаро-транспортного дослідження у розмірі 15 266,88 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої в наслідок ДТП,
- моральну шкоду у розмірі 30 000, 00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої в наслідок ДТП.
Позов обґрунтований тим, що 05.09.2022р. на автомобільній дорозі Київ-Харків на 125 км. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу DODGE DURANGO (держ.номер НОМЕР_1 ), яким керував ОСОБА_1 та транспортного засобу MAN TGX 18.400 (держ.номер НОМЕР_2 ) з причіпом BENALU TX34CW (держ.номер НОМЕР_3 ), яким керував ОСОБА_2 . 
Постановою Яготинського районного суду Київської області від 04.10.2022 у справі N 382/950/22, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2023, яка набрала законної сили, відповідача визнано винуватим у вчиненні вищевказаного ДТП, у зв`язку з чим на нього накладено стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до звіту № 209_22_UTC про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 03.08.2023 вартість відновлювального ремонту КТЗ Dodge DURANGO д.р.н. НОМЕР_1 становить 868850,00 грн.
Відповідно до платіжних інструкцій, ПрАТ "УТСК" сплатила ОСОБА_1 страхове відшкодування згідно з актом N 843-22 на загальну суму 159500,00 грн.
Оскільки решта суми матеріального збитку, витрати за послуги евакуатора і проведення товаро-транспортного дослідження позивачу відповідачем не відшкодовано, він змушений звертатися до суду з вимогою про їх відшкодування.
Моральну шкоду, яка була спричинена ОСОБА_1 внаслідок ДТП, він оцінює в 30 000,00 грн. та обґрунтовує тим, що позивачу спричинено моральні страждання, що спровоковані постійними переживаннями стосовно пошкоджень автомобіля та зверненнями до страхової компанії щодо відшкодування майнової шкоди, в подальшому судовим процесом, а саме: негативні переживання та спогади, насторога, постійна нервова напруга, дискомфорт та емоційне виснаження, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, нервозність. Звертає увагу, що в день аварії в ТЗ позивача перебувала його дружина та малолітні діти. Дружина позивача - ОСОБА_3 - в день аварії, як завжди, сиділа на пасажирському сидінні поруч (місце де ТЗ найбільше зазнав пошкоджень) була травмована у живіт, що в подальшому призвело до погіршення її самопочуття та як наслідок операції (докази додаються). З даного приводу ОСОБА_1 також зазнав душевних страждань, бо його дружина вимушена була перенести операцію (яка не планувалась до аварії та відбувалась у військовий час), потребувала в подальшому медикаментозної підтримки та реабілітації, як наслідок їх родина зазнала майнових втрат. 
У судовому засіданні позивач і його представник позов підтримали в повному обсязі, прохали його задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, подав заяву про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків давності у цій справі. Окрім того наголошував, що у разі відмови у застосуванні строків давності, автомобіль позивача є фізично знищеним, а тому сума матеріального збитку повинна обраховуватися як різниця між фактичним розміром завданої шкоди, отриманим страховим відшкодуванням та вартістю автомобіля після дорожньо-транспортної пригоди. Водночас наполягав, що моральна шкода позивачем обґрунтована обставинами, які не пов`язані з ДТП, і є лише припущеннями.
Заслухавши учасників справи, перевіривши надані суду докази, суд робить такі висновки.
Судом встановлено, що 05.09.2022р. на автомобільній дорозі Київ-Харків на 125 км. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу DODGE DURANGO (держ.номер НОМЕР_1 ), яким керував ОСОБА_1 та транспортного засобу MAN TGX 18.400 (держ.номер НОМЕР_2 ) з причіпом BENALU TX34CW (держ.номер НОМЕР_3 ), яким керував ОСОБА_2 . 
Постановою Яготинського районного суду Київської області від 04.10.2022р. по справі № 382/950/22 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. Вказана постанова Яготинського районного суду Київської області від 04.10.2022р. була залишена в силі Постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2023р. по справі № 382/950/22. Постанова суду апеляційної інстанції набрала законної сили.
Таким чином, ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди. 
Відповідно до звіту № 209_22_UTC від 03.08.2023, складеного ТОВ "Агенція "Експертиза та оцінка" на замовлення ПрАТ "УТСК" за дорученням ОСОБА_1 для оцінки вартості (розміру) збитків, ринкова вартість автомобіля Dodge Durango, д.р.н. НОМЕР_1 , станом на дату дорожньо-транспортної пригоди становив 868 850,00 грн, вартість його відновлювального ремонта після ДТП становить 1 237 878,98 грн з ПДВ на запасні частини та матеріали, вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу колісного транспортного засобу становить 742 011,34 грн, розмір завданого матеріального збитку становить 868 850,68 грн.
Водночас, відповідно до висновку експерта Полтавського відділення ННЦ "Інститут судових експертиз ім.засл.проф. М.С. Бокаріуса" за результатами транспортно-товарознавчого дослідження №814 від 26.11.2025, складеного за заявою ОСОБА_1 (експерт попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України), вартість відновлювального ремонту автомобіля Dodge Durango, д.р.н. НОМЕР_1 , склала 896 258,37 грн, вартість матеріального збитку прийнята за розмір його ринкової вартості на момент пошкодження, і склала 868 849,50 грн, ринкова вартість автомобіля Dodge Durango, д.р.н. НОМЕР_1 , після пошкодження станом на момент пошкодження складала 344 254,94 грн, ринкова вартість автомобіля Dodge Durango, д.р.н. НОМЕР_1 , після пошкодження станом на момент дослідження 19.05.2025 складала 302 793,43 грн.
Таким чином, експертом зроблено висновок що вартість відновлювального ремонту автомобіля перевищує його ринкову вартість.
Посилання позивача на те, що автомобіль наразі ним частково відремонтовано і використовується, не спростовує зазначеної обставини.
На виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання ДТП була застрахована відповідно умов чинного Полісу і ПрАТ "УТСК" відшкодувало ОСОБА_1 відповідно до умов договору страхування 159 500,00 грн.
Зазначена обставина сторонами не заперечувалася.
У частині першій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно зістаттею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник-особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина другастатті 1187 ЦК України).
Разом з тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно достатті 999 ЦК Українизаконом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цьогоКодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальнимЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Устатті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`визначено, що метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Згідно зістаттею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів`страховим випадком є дорожнього-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Таким чином, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також є відповідальною особою за завдані збитки.
Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Зокрема, правила відшкодування шкоди, заподіяної третій особі, встановлені устатті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно з пунктом 22.1 якої у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, страховик за договором страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує лише шкоду, яка визначена та оцінена в порядку, встановленому цим законом.
Відповідно до пункту 1 частини другоїстатті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Згідно зі статтями 29,32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092(далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарноївартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.
Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.
Отже, показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.
Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.
Враховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарноївартості.
Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до конкретних виявів реальних збитків.
Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.
Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або працездатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 Методики).
Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.
Пунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).
Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли проводиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, щоце впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.
Разом з тим, відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, судам слід враховувати, що потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (відшкодуванням).
У свою чергу, відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.
Вказане підтверджується також і актуальною правозастосовчою практикою Верховного Суду. Висновки про те, що у разі фізичного знищення транспортного засобу потерпілому, як страховиком у межах страхової суми (ліміту відповідальності), так і заподіювачем шкоди у порядку ст. 1194 ЦК України за аналогією закону (в силу положень ст. 8 ЦК України), відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, що може підтверджуватися, з-поміж іншого, звітами оцінювачів автотоварознавців (суб`єктів оціночної діяльності), сформовані, зокрема, у Постановах ВС по справах: № 759/5414/17 від 09.12.2020 року; № 299/3583/15-ц від 04.11.2020 року; № 362/3680/17 від 05.08.2020 року; № 525/1592/18 від 14.07.2020 року; № 753/11069/16 від 17.02.2021 року; № 910/17947/15 від 03.02.2021 року; № 205/7747/18 від 14.04.2022.
Також відповідно до ч. 6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.
Оскільки вартість витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищує вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди, то такий транспортний засіб є фізично знищеним з точки зору закону, а його відновлення є ризиком, який власник несе на свій розсуд, відтак потерпілій особі має бути сукупно відшкодована різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, з урахуванням уже отриманого страхового відшкодування, тобто у сумі 365 094,56 грн. ( 868 849,50 - 159 500,00-344 254,94= 365 094,56).
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 була здійснена оплата вартості евакуації транспортного засобу з місця ДТП в розмірі 13500,00 грн.
Зазначена обставина відповідачем не заперечується.
Оскільки вказані витрати перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, вартість послуг евакуатора також підлягає стягненню з відповідача.
Водночас, відповідно до п.2 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Проведення експертизи не є частиною матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, а є витратою, пов`язаною з розглядом справи, і підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному для відшкодування судових витрат, а тому в частині стягнення вартості проведення експертного транспортно-товарознавчого дослідження у сумі 15266,88 гривень як частини матеральної шкоди задоволенню не підлягає.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).
Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - матеріальна і моральна.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків і інші способи відшкодування майнової шкоди та моральної (немайнової) шкоди (п.п. 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Ст.23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідно до вимог ч.ч.2 та 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо).
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до ст.1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.
Крім того, при вирішенні питання про відшкодування шкоди за ст.1187 ЦПК України треба встановити, що шкода завдана саме джерелом підвищеної небезпеки, а також встановити особу, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Крім того, треба також встановити, чи не була завдана шкода внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).
Положення частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності.
Що стосується вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн, суд звертає увагу на те, що факт вчинення адміністративного правопорушення щодо позивача, яке потягло за собою істотні матеріальні збитки у виді знищення транспортного засобу, сам по собі свідчить про спричинення моральної шкоди. Разом з тим, позивачем не доведено, що проведення гінекологічної операції його дружині було зумовлене саме діями відповідача. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, однак враховуючи принцип розумності, виваженості і справедливості, оскільки зазначений позивачем розмір обґрунтовується виключно його внутрішнім переконанням, суд вважає, що стягненню підлягає сума у розмірі 5000,00 грн.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
Щодо розрахунку строку позовної давності, відповідач помилково вважає, що зазначений строк сплив, оскільки повністю ігнорує законодавче зупинення позовної давності на період карантину та воєнного стану. Лише з 04 вересня 2025 року, згідно із Законом № 4434-ІХ, перебіг цих строків було відновлено. Отже, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася на момент, коли діяли законодавчі норми, які зупиняли позовну давність, а саме 05.09.2022, на момент подання позову він не міг сплинути, оскільки почав обраховуватися лише з 04.09.2025.
Питання розподілу судових витрат слід вирішити в порядку ст.ст. 246, 270 ЦПК України відповідно до заяв представників сторін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 12, 81, 259, 263-265, 268, 280-289, 353 ЦПК України, суд, 

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відповідача про застосування строків позовної давності - відмовити.

Позов - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , дата народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , реквізити АТ КБ «ПРИВАТБАНК»; IBAN: НОМЕР_6 ; р/p: НОМЕР_7 :
- матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 365 094 (триста шістдесят п`ять тисяч дев`яносто чотири) гривні 56 копійок;
- витрати, пов`язані з евакуацією пошкодженого транспортного засобу, у розмірі 13 600 (тринадцять тисяч шістсот) гривень 00 копійок;
- моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні позову в іншій частині - відмовити.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку ст.ст. 246, 270 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України. 

Суддя