Справа № 951/644/25
Провадження №2/951/23/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року          селище Козова

Козівський районний суд Тернопільської області у складі:
головуючого судді Чапаєва Р.В.,
з участю:
секретаря судового засідання Бусько Ю.А.,
представника позивача Кутнів Л.Є.,
розглянувши у відкритому засіданні в залі суду в селищі Козова у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Козівської селищної ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до Козівського районного суду Тернопільської області із вказаним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 у 2005 році на підставі ордера отримав право користування чотирикімнатною квартирою комунальної власності, що за адресою: АДРЕСА_1 , вказана квартира належить територіальній громаді Козівської селищної ради.
У позовній заяві вказано, що у 2017 році відповідач без згоди власника уклав договір оренди цієї квартири з іншою особою, передавши її у довгострокове користування за плату 1200 грн на місяць.
На підтвердження передачі квартири в оренду та отримання орендної плати позивач посилається на договір оренди і розписки про отримання грошових коштів.
Також зазначається, що про існування договору оренди та відповідних розписок Козівській селищній раді стало відомо під час розгляду іншої судової справи.
Позивач стверджує, що відповідно до актів житлово-побутової комісії відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі, що, на його думку, свідчить про відсутність у нього сталого зв`язку з цим житлом.
Крім того, у позові зазначено про наявність заборгованості за розподіл природного газу та технічне обслуговування газового обладнання, у зв`язку з чим Козівська селищна рада вважає, що відповідач і члени його сім`ї втратили право користування квартирою.
Покликаючись на обґрунтування позову та норми матеріального права, зокрема на положення ст.71 та 72 Житлового кодексу України, сторона позивача просить визнати відповідача ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою, а також стягнути з нього судовий збір у сумі 3028 грн.
Суддя Козівського районного суду Тернопільської області своєю ухвалою від 26.09.2025 позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження.
14.11.2025 представник відповідача – адвокат Борова Л.В. подала відзив, у якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Зазначає, що спірна квартира була придбана у 2001 році прокуратурою Тернопільської області як службове житло для прокурора Козівського району. Козівська селищна рада не фінансувала придбання квартири, а житло на момент передачі було непридатним для проживання через незадовільний технічний стан. Зауважує, що відповідач у 2005 році отримав ордер на службову квартиру як прокурор Козівського району, оскільки іншого житла не мав. При цьому квартира потребувала капітального ремонту, який Козівська селищна рада не могла профінансувати. Вказує, що за пропозицією селищного голови відповідач власним коштом здійснив капітальний ремонт квартири, розраховуючи в майбутньому викупити її після виключення зі складу службового житла, вклавши у ремонт близько 120 тис. грн, виконавши повне оновлення інженерних мереж, оздоблення, встановлення обладнання та меблів. Після завершення ремонту комісія у 2008 році визнала квартиру придатною для експлуатації та проживання. Сторона відповідача звертає увагу, що закон передбачає випадки, коли особи не можуть бути виселені зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Зазначає, що відповідач має понад 25 років стажу роботи в органах прокуратури та перебуває на пенсії за вислугою років. Сторона відповідача посилається на статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на повагу до житла. Представник відповідача зазначає, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, з яким він має достатній і тривалий зв`язок, тому користується захистом Конвенції. Крім того, у відзиві зазначено, що орган місцевого самоврядування не може скасовувати свої рішення, якщо на їх підставі вже виникли та були реалізовані права громадян. Представник відповідача посилається на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області, яким встановлено, що законність вселення відповідача та його проживання у квартирі протягом 19 років не оспорювалася. На думку сторони відповідача, позивач не обґрунтував легітимну мету та пропорційність втручання у його право на житло, як цього вимагає практика ЄСПЛ. У відзиві також заявлено про намір стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу та інші судові витрати, попередньо оцінені у 15 000 грн. На підставі наведених обставин відповідач просить суд повністю відмовити у задоволенні позову та покласти судові витрати на позивача.
Також 12.03.2026 від представника відповідача – адвоката Борової Л.В. на адресу Козівського районного суду надійшов зустрічний позов в інтересах ОСОБА_1 до Козівської селищної ради про відшкодування вартості невід`ємних поліпшень майна. Суд своєю ухвалою від 28.05.2026 у прийнятті зустрічного позову представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Борової Л.В. до Козівської селищної ради про відшкодування вартості невід`ємних поліпшень майна відмовив та повернув його позивачу.
В судове засідання з`явилась представник позивача Кутнів Л.Є., позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Представник відповідача та відповідач в судове засідання 17.07.2026 не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.
25.01.2002 Козівська селищна рада придбала чотирикімнатну квартиру за адресою: 
АДРЕСА_2 , виконавчий комітет Козівської селищної ради ухвалив рішення №116 «Про закріплення службового житлового приміщення».
Підставою для цього стали попередні рішення виконавчого комітету, договір між прокуратурою Тернопільської області та Козівською селищною радою, проміжний договір купівлі-продажу квартири, основний договір купівлі-продажу та лист прокуратури Тернопільської області щодо забезпечення працівників органів прокуратури службовим житлом.
Врахувавши зазначені документи та використання бюджетних коштів, виконавчий комітет закріпив квартиру за вказаною адресою як службове житлове приміщення.
Цю квартиру було передано на баланс Козівського комбінату комунальних підприємств.
Наказом Генерального прокурора України №528к від 26.04.2005 відповідач був призначений прокурором Козівського району Тернопільської області строком на п`ять років.
Після цього виконавчий комітет Козівської селищної ради рішенням №185 від 07.10.2005 надав відповідачеві службову квартиру за вказаною адресою.
Одночасно було вирішено видати йому ордер на вселення сім`ї з трьох осіб.
Крім того, відповідача було зобов`язано укласти договори з підприємствами, які надають житлово-комунальні послуги.
На підставі ордера № 484 від 13.10.2005 відповідач отримав право займати службову чотирикімнатну квартиру житловою площею 46,8 кв. м.
В ордері було зазначено, що він є єдиною підставою для вселення, чинний протягом 30 днів та виданий на ОСОБА_1 , його дружину і доньку.
25.05.2010 виконавчий комітет Козівської селищної ради рішенням № 76 виключив згадану квартиру із числа службових.
Таке рішення було прийнято через відсутність потреби прокуратури Козівського району у службовому житлі.
Одночасно виконавчий комітет вирішив винести питання щодо продажу цієї квартири ОСОБА_1 на розгляд сесії селищної ради.
Проте рішення про продаж квартири прийнято не було.
Козівський районний суд Тернопільської області своєю постановою від 18.01.2013 у справі №1908/516/2012 скасував рішення Козівської селищної ради №180 від 12.04.2011, яким квартиру повторно включили до числа службових, і це судове рішення набрало законної сили.
20.03.2017 між відповідачем та іншою особою було укладено договір оренди цієї квартири.
Рішенням сорок другої сесії Козівської селищної ради сьомого скликання від 22.05.2020 № 2188 згадану квартиру повторно включили до числа службових житлових приміщень.
Надалі виконавчий комітет рішенням № 69 надав іншій особі службову чотирикімнатну квартиру житловою площею 49,6 кв. м та постановив видати ордер на вселення її сім`ї з чотирьох осіб.
Однак рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2025 у справі № 951/512/24, яке набрало законної сили, скасовано рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 08.12.2022 № 282 «Про втрату чинності рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради від 07 жовтня 2005 року за №185 «Про видачу ордера на вселення в службове жиле приміщення».
Крім того, рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 17.05.2022 скасовано рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 2188 від 22.05.2020 «Про включення квартири по АДРЕСА_1 до числа службових жилих приміщень» та рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області №69 від 09.07.2019 «Про надання службового жилого приміщення» (а.с. 55-59).
Суд вважає наведені обставини такими, що не доказуються, мають преюдиціальне значення у справі, оскільки встановленими судовими рішеннями які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12.03.2025 у справі № 951/512/24, та рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 17.05.2022 у справі № 593/182/21, які набрали законної сили (а.с. 55-59, 72-79).
Позивачу – Козівській селищній раді на праві власності належить квартира АДРЕСА_3 (а.с.. 10 зв. - 11). 
Також суд встановив, що виконавчий комітет Козівської селищної ради 07.10.2005 прийняв рішення № 185, відповідно до якого видав ордер на вселення в службове житлове приміщення – квартиру АДРЕСА_3 відповідачу ОСОБА_1 на склад сім`ї (а.с. 11 зв.).
На виконання вказаного рішення відповідачу видано ордер № 484 від 13.10.2005 (а.с. 12).
З наведеного суд робить висновок про те, що ОСОБА_1 на відповідній підставі вселився у згадане житлове приміщення, і вказане приміщення перебуває у комунальній власності та не відноситься до категорії службового житла. Також суд встановив, що на час виникнення спірних правовідносин, на час звернення позивача із даним позовом, а також на час розгляду цієї справи судом таке право позивача є зареєстрованим у визначеному законом порядку і такого права позивач не позбавлений.
Також суд встановив, що відповідач не проживає та не користується згаданою квартирою, що підтверджується копіями актів обстеження на предмет реєстрації та проживання громадян від 13.07.2022, 24.11.2022 та 07.12.2022 (а.с. 12 зв. - 14).
Також наведене підтверджується договором оренди житлового приміщення (квартири) від 20.03.2017, відповідно до якого відповідач надав в оренду вказану квартиру іншій особі (а.с. 19 зв. - 21).
Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду.
Згідно зі ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
За правилами ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце проживання це житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, дачний будинок тощо), у відповідному населеному пункті або за його межами на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, де особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Наявними в матеріалах справи доказами, наданими у судовому засіданні, підтверджено, що відповідач впродовж більше шести місяців не проживає за зареєстрованим місцем проживання, він не сплачує в повному обсязі плату за житлово-комунальні послуги. Відповідач втратив інтерес до житла, в якому зареєстроване його місце проживання, а тому втратив і право користування даним житловим приміщенням.
Суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що непроживання відповідача як наймача (користувача) у спірній квартирі протягом тривалого часу обумовлене наявністю перешкод з боку інших осіб як на відсутність підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Суд вважає, що вказані факти не підтверджені жодними доказами.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Оцінюючи вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, на предмет пропорційності переслідування легітимної мети відповідно до статті 8 Конвенції, суд дійшов висновку, що відповідач втратив інтерес до спірного житла. Суд вважає, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
Положеннями статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги надані позивачем докази, встановлені під час судового розгляду обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Оскільки позов задоволено, то відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028 грн, що підтверджено документально, а в стягненні з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
З огляду на викладене, керуючись ст. 2-13, 76-80, 81, 133, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги Козівської селищної ради до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Козівської селищної ради 3028 грн (три тисячі двадцять вісім гривень) судового збору.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст судового рішення складено та підписано 17.07.2026.

Відомості про учасників справи.
Позивач: Козівська селищна рада Тернопільської області, ЄДРПОУ 04525573, юридична адреса: вул.Грушевського, 38, селище Козова Тернопільського району Тернопільської області;
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Головуючий суддя        Р.В. Чапаєв