Дата документу 09.07.2026 Справа № 335/1448/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №335/1448/26    Головуючий у 1-й інстанції: Крамаренко І.А.
Провадження №22-ц/807/1603/26       Суддя-доповідач: Мінгазов Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого,судді-доповідача Мінгазова Р.В.,
суддів: Онищенка Е.А.,
Трофимової Д.А.,
за участю секретаря Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, в особі Черного Петра Анатолійовича на рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Головне управління державної казначейської служби України у Запорізькій області; Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України; Запорізька обласна прокуратура, про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2026 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Беклеміщева О.В., звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що у період часу з 30.11.1991 по 19.07.2007 позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , прізвище якого ІНФОРМАЦІЯ_1 змінено на ОСОБА_2 . Під час шлюбу, 11.07.2007 був придбаний гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , покупцем за договором вказаний відповідач ОСОБА_2 . Під час розірвання шлюбу 19.07.2007 питання про поділ спільного майна подружжя не вирішувалось. Відповідач із 2014 року фактично мешкає у місті Джанкой АР Крим і не заперечував, що позивач продовжує до теперішнього часу користуватися гаражем для власних потреб. Правовстановлюючі документи на гараж зберігаються у позивача ОСОБА_1 . Обставина, що договір купівлі-продажу та реєстрація права власності у реєстрі речових прав була здійснена на ім`я ОСОБА_2 , не спростовує презумпції належності зазначеного гаражу до спільної сумісної власності подружжя, і це не означає, що ОСОБА_2 є одноособовим власником гаражу. 
У зв`язку з цим, позивач просила суд визнати за нею право власності на (одну другу) частину гаражу № НОМЕР_2 площею 18,8 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ..
Рішенням Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2026 року позов задоволено.
Визнано, у порядку поділу спільного майна подружжя, за ОСОБА_1 право власності на (одну другу) частину гаражу № НОМЕР_1 , площею 18,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду Запорізька обласна прокуратура, в особі Черного П.А. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, безпідставно не застосував наслідки спливу строку позовної давності, незважаючи на наявність у матеріалах справи обставин, які свідчать про пропуск позивачем установленого законом строку звернення до суду. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 30.11.1991 по 19.07.2007. Незважаючи на те, що шлюбні відносини між сторонами припинено ще у 2007 році, позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Беклеміщева О.В., звернулася до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя з позовною заявою лише 09.02.2026, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного ст.. 260 ЦК України. У спірних правовідносинах позивач була обізнана про існування спільного майна подружжя та мала об`єктивну можливість реалізувати своє право на його поділ з моменту припинення шлюбу, а саме з 19.07.2007. Саме з цього моменту ОСОБА_1 могла та повинна була дізнатися про можливе порушення свого права.
Крім того, суд першої інстанції не врахував, що позивачем не доведено наявність у неї права на 1/2 частину спірного гаража з урахуванням вимог Сімейного кодексу України.
На переконання апелянта звернення ОСОБА_1 з позовом є намагання створити штучний спір через 15 років після розірвання шлюбу, а його єдиною метою є створення штучних перешкод у подальшій реалізації гаражу у межах виконавчого провадження про конфіскацію майна, а відтак свідчить про зловживання правом. У зв`язку з чим визнання за позивачем права власності на частину спірного гаражу, на який накладено арешт, не призведе до відновлення чи захисту порушеного права, а навпаки – суперечитиме чинному правовому режиму такого майна та порушуватиме принцип обов`язковості судових рішень.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.
Задовольняючи позов ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивач довела належними та допустимим доказами, що гараж за адресою: АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки був придбаний у період шлюбу, тому підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до положень ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.
У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).
За приписами ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за змістом ст. 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 по справі №910/3009/18 виснувала, що ефективний спосіб захисту прав повинен:
1) забезпечити поновлення порушеного права;
2) в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування;
3) такий захист повинен бути повним (тобто не частковим);
4) забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії;
5) забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.
Так, судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.11.1991 по 19.07.2007, що підтверджується відомостями у копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, згідно яких між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_3 30.11.1991 укладено шлюб, про що виконавчим комітетом Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області складено відповідний актовий запис № 41. Шлюб розірвано 19.07.2007, про що складено актовий запис №238 Орджонікідзевським відділом РАЦС м. Запоріжжя.
Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 238, 19.07.2007 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
11.07.2007 відповідач ОСОБА_2 придбав гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності відповідача ОСОБА_2 на гараж підтверджується: копією договору купівлі продажу гаражу від 11.07.2007, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Горловою Ю.М., відповідно до умов якого ОСОБА_2 набув у власність гараж № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 18,8 кв.м.; копією Витягу з державного реєстру правочинів від 11.07.2007 №4272584; копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого ОП Запорізького міського бюро технічної інвентаризації, згідно якого, гараж № НОМЕР_1 , розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 56 від 11.07.2007 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності у розмірі 1/1 (однієї) частки. 
Відповідач ОСОБА_2 04.02.2009 змінив прізвище на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією актового запису про зміну імені № 01 від 04.02.2009.
Крім того, встановлено, що на виконанні Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №79124740 відкрите 17.09.2025 на підставі виконавчого листа №331/6623/24 виданого 11.09.2025 Олександрівським районним судом міста Запоріжжя про конфіскацію усього належного ОСОБА_2 майна.
Згідно постанови державного виконавця від 24.09.2025 у ВП №79124740 накладено арешт на все нерухоме майно що належить ОСОБА_2 .
Відповідно до постанови про опис та арешт майна боржника, 10.11.2025 державним виконавцем, у ВП №79124740, описано та накладено арешт на майно: АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.
Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2024, накладено арешт на майно шляхом заборони відчуження, яке належить підозрюваному ОСОБА_2 , у тому числі, на гараж, за адресою: АДРЕСА_1 гараж № НОМЕР_1 .
Вироком Олександрівського районного суду міста Запоріжжя від 11.08.2025 ОСОБА_2 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України та призначено покарання з конфіскацією усього, належного йому на праві власності, майна. Арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 05.08.2024, залишено без змін до фактичного виконання вироку суду в частині конфіскації майна..
Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норми статті 60 СК України визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325 цс18.
Вказана позиція є сталою у практиці Верховного Суду.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Згідно зі змістом ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірний гараж придбано ОСОБА_2 у період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , та він є спільною сумісною власністю.
Вирішуючи питання щодо можливості поділу майна, суд першої інстанції вірно виходив з того, що воно набуте сторонами за час шлюбу і презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована, тому спірний гараж є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках.
Що стосується доводів апеляційної скарги про пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом то вони не заслуговують на увагу у зв`язку з наступним.
Так при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Саме до таким висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі № 359/6727/21.
Крім цього, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 2, 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи судом першої інстанції, Запорізької обласною прокуратурою не заявлялось про сплив строків позовної давності у цій справі, та відповідна заява про відмову у позові у зв`язку з закінченням строку позовної давності до суду не подавалась.
Так само матеріали справи, не містять доказів того, що спірний гараж не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що гараж придбано в період шлюбу, а докази у справі не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності майна. 
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення залишити без змін.
Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Запорізької обласної прокуратури, в особі Черного Петра Анатолійовича – залишити без задоволення.
Рішення Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 09.07.2026.

Головуючий суддя: Р.В. Мінгазов

Судді: Е.А. Онищенко 

Д.А. Трофимова