ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
15 вересня 2026 року справа №200/88/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів Гайдара А.В., Гаврищук Т.Г., Сіваченка І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року (головуючий суддя І інстанції Чекменьов Г.А.), складеного у повному обсязі 12 травня 2025 року, у справі № 200/88/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, в якій позивач просив суд:
- визнати протиправною бездіяльність, яка полягає у відмові щодо ненарахування та невиплати середнього заробітку (відшкодування) за весь час затримки розрахунку при звільненні у період з 07 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення зі служби, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100; 
- зобов`язати нарахувати і виплатити середній заробіток (відшкодування) за весь час затримки розрахунку при звільненні у період з 07 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення зі служби врахувавши при розрахунку всі складові грошового забезпечення: посадовий оклад + оклад за спеціальне звання + надбавка за вислугу років + надбавка за специфічні умови проходження служби + премія + індексації + додаткової винагороди, передбаченої Постановою КМУ № 24 від 31.01.2015 “Про особливості виплати винагород військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій” та відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 08 лютого 1995 року № 100. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо не нарахування ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2015 до 30.08.2023 в сумі 5154 (п`ять тисяч сто п`ятдесят чотири) грн. 19 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, відповідач звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти рішення про відмову у задоволені позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що підставою для виплати передбаченого статтею 117 КЗпП відшкодування є нарахування сум належних працівникові при звільненні; незгода працівника з нарахованими/ненарахованими сумами, що стало підставою для виникнення трудового спору, який вирішився на користь працівника.
Незгода працівника з розміром належних до виплати при звільненні сум повинна мати активні прояви шляхом звернення до роботодавця або безпосередньо до суду.
Це звернення повинно бути здійснене відразу після виплати цих сум чи ознайомленні з їх розміром або, принаймні, в достатньо стислі строки.
Також апелянт посилається на порушення позивачем 3-хмісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого новою редакцією ст.233 КЗпП України.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , є пенсіонером органів внутрішніх справ України за вислугу років. Наказом ГУ МВС України в Донецькій області від 06.11.2015 року № 405 о/с був звільнений з органів внутрішніх справ з посади старшого інспектора відділу дільничних інспекторів міліції Управління громадської безпеки ГУ МВС України в Донецькій області за ст. 64 “А” Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.
Рішенням Комісії МВС України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій працівників ОВС України за № 19/IV/84 від 13.10.2015 року позивачу було надано статус учасника бойових дій та видано посвідчення НОМЕР_2 від 20.10.2015 року.
Станом на день прийняття наказу № 405 о/с про звільнення 06.11.2015 ГУ МВС України в Донецькій області не провів із позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”.
03.12.2021 позивач звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України; Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21.06.2022 у справі № 200/17353/21 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України; Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії про стягнення грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки задоволено частково:
зобов`язано Головне управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік;
зобов`язано Головне управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, за 2015 рік, з 07 листопада 2015 року по 21 червня 2022 року;
в іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 27.07.2023 рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі № 200/17353/21 скасоване в частині зобов`язання Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час затримки виплати компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за 2015 рік, з 07 листопада 2015 року по 21 червня 2022 року;
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління МВС України в Донецькій області в особі ліквідаційної комісії про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 07 листопада 2015 року по день прийняття рішення у цій справі відмовлено;
в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21 червня 2022 року у справі № 200/17353/21 – залишено без змін.
На виконання рішення суду у справі № 200/17353/21 ГУМВС України в Донецькій області було нараховано позивачу компенсацію за невикористану відпустку як учаснику бойових дій за 2015 рік та 31.08.2023 перераховано на картковий рахунок кошти в сумі 2130,03 грн.
Позивач вважає, що відповідач не нарахував та не виплатив йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені зі служби за період з 07 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку, тобто, допустив протиправну бездіяльність, через що з відповідача за вказаний період належить стягнути на користь позивача середній заробіток. 
Згідно з довідкою відповідача від 18.02.2025 середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача складає 5154,19 грн., середньоденний – 168,99 грн.
Суд першої інстанції частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2015 до 30.08.2023 в сумі 5154 грн. 19 коп.
Суд погоджує висновки суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та зазначає наступне.
Суд зазначає, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем в частині задоволених позовних вимог лише з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом. 
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення позивачем 3-хмісячного строку звернення до суду з даним позовом, передбаченого новою редакцією ст.233 КЗпП України, з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01.07.2022 №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:
"Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".
Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21.
Разом з тим, Суд наголошує, що відповідно до пункту першого глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2022 року № 1423 "Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 березня 2020 року № 338 і постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 р. № 1236" дію карантину через COVID-19 продовжено до 30 квітня 2023 року.
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
З огляду на вказане, доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду є неприйнятними, оскільки його право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком, а враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений частиною другою статті 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, не підлягає застосуванню, так як такий продовжено на строк дії карантину, який діє на теперішній час.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22.
Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі № 1-7/2024(337/24) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат. 
Таким чином, враховуючі встановлені обставини справи, суд погоджує висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог та визнання протиправною бездіяльність Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області щодо не нарахування ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; стягнення з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.11.2015 до 30.08.2023 в сумі 5154 грн. 19 коп.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В частині наявності права позивача на стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні; періоду, за який стягується середній заробіток, суми стягнення, а також відмови в задоволенні позовних вимог рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржувалось та, відповідно до вимог ч.1 ст.308 КАС України, не є предметом апеляційного перегляду.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Керуючись статтями 250, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі № 200/88/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року у справі № 200/88/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Судді А.В. Гайдар
Т.Г. Гаврищук
І.В. Сіваченко