ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" липня 2026 р. Справа№ 910/5097/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Суліма В.В.
суддів: Коротун О.М. 
Майданевича А.Г. 

без виклику представників сторін
розглянувши апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті 
на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2026
у справі №910/5097/24 (судді - Чинчин О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім» 
до Державної служби України з безпеки на транспорті
про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 17 000, 00 грн,-
ВСТАНОВИВ: 

Товариство з обмеженою відповідальністю «Профхім» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 17 000, 00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані наявністю підстав для стягнення з відповідача безпідставно отриманих грошових коштів на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім» - задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім» безпідставно перераховані кошти у розмірі 17 000, 00 грн. Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім» судовий збір у розмірі 2 422, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000, 00 грн. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням місцевого господарського суду, Державна служба України з безпеки на транспорті звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Скаржник у своїй апеляційній скарзі стверджує, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, оскільки помилково визначив його належним відповідачем та неправильно застосував норми матеріального права. 
Так, апелянт зазначає, що позивачем не надано належних доказів того, що до Державного бюджету України зараховані кошти за одним із наступних кодів бюджетної класифікації: 21081100, 21081300, 22011800, 22012500, 22160100, контроль справляння надходжень бюджету за якими здійснює Укртансбезпека.
До того ж, апелянт зазначає, що існує спеціальний механізм повернення надміру чи помилково сплачених коштів, визначений Порядком № 787, який позивач мав застосовувати. Сплата позивачем до Державного бюджету України має відбуватися відповідно до приписів ч. 2 ст. 45 БК України та п. 3, 5 Порядку № 787.
Апелянт підкреслює, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на всебічно встановлених обставинах, суперечить застосовним нормам матеріального права та висновкам Верховного Суду, що є підставою для його скасування.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Коротун О.М., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державної служби з безпеки на транспорті. Розгляд справи вирішено здійснюва у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
02.06.2026 від позивача до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останній просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач зазначив, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. Тому у спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека.
Крім того, позивач наголошує, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі статтею 1212 Цивільного кодексу України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Це узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21.08.2019 у справі №911/3681/17, від 15.10.2019 у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі №922/614/19, від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц).
09.07.2026 від позивача до суду надійшла заява про розподіл судових витрат, відповідно якої просить суд у разі залишення без задоволення апеляційної скарги відповідача, розподілити судові витрати, стягнувши з Державної служби України з безпеки на транспорті судові витрати понесені під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції у сумі 3 000, 00 грн. 
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, з огляду на викладені апелянтом доводи та вимоги апеляційної скарги, Північний апеляційний господарський суд дійшов наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 25.08.2023 року інспектором Відділу державного нагляду (контролю) у Сумській області Державної служби України з безпеки на транспорті складений акт проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №022504, за змістом якого 25.08.2023 р. по автодорозі Н-12 «Суми-Полтава» 33 км, водій ОСОБА_1 перевозив транспортним засобом MAN 26403, державний номерний знак НОМЕР_1 небезпечний вантаж - Кислота соляна, клас небезпеки 8 у тарі ємністю 1 м. куб. без свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення певних небезпечних вантажів. 
26.09.2023 року заступником начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті винесено постанову №034677 про застосування адміністративно-господарського штрафу, відповідно до якої до Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім», як автомобільного перевізника, застосовано адміністративно-господарський штраф у розмірі 17 000, 00 грн. за перевезення вантажу за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» (ст.60 цього Закону). 
24.10.2023 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Профхім» перераховано в дохід ГУК Харківської області на рахунок, відкритий в Казначействі України, адміністративно - господарський штраф у розмірі 17 000, 00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №14215 від 24.10.2023, випискою по рахунку позивача. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2023, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024, позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу за № 034677 від 26.09.2023 у розмірі 17 000, 00 гривень відносно ТОВ «Профхім». Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на користь ТОВ «Профхім» судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 174, 20 гривень. 
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що постанова про застосування адміністративно-господарського штрафу до позивача у розмірі 17 000,00 грн. була скасована в судовому порядку, а тому грошові кошти у сумі 17 000, 00 грн. є такими, що безпідставно утримані та підлягають стягненню на користь позивача. За таких підстав, просить суд стягнути з Державного бюджету України безпідставно отримані кошти у розмірі 17 000, 00 грн. на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України. 
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності речово-правових відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
Отже, виходячи з предметі та підстав позовних вимог, суду необхідно встановити факт отримання та збереження відповідачем відповідних грошових коштів та наявності обов`язку щодо їх повернення.
В цій частині суд апеляційної інстанції враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду 11 травня 2023 року у справі № 910/17361/21, в якій було зазначено, що тлумачення статті 1212 ЦК України, із застосуванням телеологічного способу її інтерпретації, свідчить, що наведеною нормою до випадків безпідставного набуття та збереження майна віднесено також збереження без достатніх правових підстав податків та інших обов`язкових платежів, сплачених третіми особами за рахунок коштів потерпілої особи, що були перераховані поза її волею на рахунки третіх осіб (за відсутності господарських відносин між ними, волевиявлення третіх осіб та вчинення ними жодних дій на відкриття рахунків), з яких невідомими особами на підставі підроблених документів задля отримання готівки як заробітної плати працівників третіх осіб, яка не нараховувалася та не виплачувалася працівникам цих осіб, були сплачені зазначені суми податків, обов`язкових платежів. Близький за змістом висновок щодо віднесення юрисдикції спору господарським судам та повернення на підставі статті 1212 ЦК України помилково сплачених до бюджету податків, зборів, обов`язкових платежів, викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 910/15295/18.
Як зазначалось раніше, рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2023, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову Відділу Укртрансбезпеки про застосування адміністративно-господарського штрафу за № 034677 від 26.09.2023 у розмірі 17 000 гривень відносно ТОВ "ПРОФХІМ". Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) на користь ТОВ "ПРОФХІМ" судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2174,20 гривень. (а.с.13-20)
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 09.04.2026 року розгляду по справі №520/29027/23 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 у справі № 520/29027/23 змінено в частині мотивів задоволення позовних вимог, виклавши їх в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.12.2023 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 14.02.2024 у справі № 520/29027/23 залишено без змін.
У вказаній постанові суду касаційної інстанції встановлено, що 25.08.2023 по автодорозі Н-12 «Суми-Полтава» 33 км, водій ОСОБА_1 перевозив транспортним засобом MAN 26403, державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні позивача, небезпечний вантаж - кислота соляна, клас небезпеки 8 у тарі ємністю 1 м-3 без свідоцтва про допущення транспортних засобів до перевезення певних небезпечних вантажів.
Оскільки, позивач перевозив небезпечний вантаж - кислота соляна, клас небезпеки 8, у тарі ємністю 1 м-3, не у цистерні, тому транспортний засіб позивача не потребував відповідного свідоцтва для перевезення небезпечних вантажів.
При цьому відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що транспортний засіб позивача потребував відповідного свідоцтва для перевезення небезпечних вантажів.
Дані обставини враховують судом апеляційної інстанції на підставі ч. 4 ст. 75 ГПК України та мають преюдиційні значення при вирішення даного спору. Зазначені обставини не спростував скаржник. 
Разом з цим, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу кошти, які платник сплатив на виконання цієї постанови, знаходяться у Державному бюджеті України без достатньої правової підстави, тому, за правомірним висновком суду, на ці правовідносини поширюються приписи статті 1212 ЦК України. Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 05 лютого 2020 року у справі № 910/15295/18, а також від 08.08.2023 року у справі №910/5880/21. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами позивача, що сума штрафу, яка була перерахована до бюджету на підставі постанови про застосування такого стягнення, яку надалі визнано протиправною та скасовано адміністративним судом - підлягає стягненню на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як безпідставно утримувану.
В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що відхиляє доводи скаржника про те, що в даній справі є неналежний відповідач та порушено порядок повернення таких коштів. Оскільки повернення в судовому порядку вказаних сум не суперечить приписам ч. 2 ст. 45 БК України та пунктами 3, 5 Порядку № 787. В цій частині суд апеляційної інстанції зазначає, що позивачем було вчинено всі необхідні дії з метою захисту порушених своїх прав, в тому числі і звернення до адміністративного суду для оскарження протиправної постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Водночас, наявність передбаченого бюджетним законодавством механізму повернення коштів фактично встановлює певний порядок виконання рішень для органів Державної казначейської служби, однак не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про фактичне повернення протиправно стягненого штрафу у розмірі 17 000,00 грн. А тому доводи скаржника в цій частині відхиляються також з урахуванням права сторони на судовий захист в розумінні ст. 6 Конвенції та враховуючи засади ст. 2 ГПК України.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні, у тому числі господарські, правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи (див. постанови від 20.11.2018 у справі №5023/10655/11 (пункти 6.21, 6.22), від 26.02.2019 у справі №915/478/18 (пункти 4.19, 4.20), від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 15.01.2020 у справі №698/119/18 (пункт 21), від 18.03.2020 у справі №553/2759/18 (пункт 35), від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 (пункт 8.5), від 23.11.2022 у справі №359/3373/16-ц (пункт 80), від 15.02.2022 у справі №910/6175/19 (пункт 7.45), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 75), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (пункт 8.16) і №922/1830/19 (пункт 7.1), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц (пункт 37)).
В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі №761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі №910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах №923/199/21 (пункт 8.17) і №922/1830/19 (пункт 7.2), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55)). Це випливає, зокрема, з частини четвертої статті 56 Господарського процесуального кодексу України. Тобто під час провадження у справі стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справі №923/199/21 (пункт 8.18) і №922/1830/19 (пункт 7.3), від 14.12.2022 у справі №2-3887/2009 (пункт 55), від 12.07.2023 у справі №757/31372/18-ц (пункт 38)).
Отже, те, що позивач вказав відповідачем у справі щодо стягнення з Державного бюджету України коштів, які утримуються там без достатньої правової підстави, певний орган державної влади - Укртрансбезпеку - не означає, що у спірних правовідносинах відповідальним суб`єктом є не держава, а саме цей орган. Інакше кажучи, у кондикційних спірних правовідносинах орган держави є представником її інтересів, а не суб`єктом владних повноважень, який здійснює щодо позивача публічно-владні управлінські функції. Останні він реалізував тоді, коли виніс постанову про застосування штрафу та забезпечив стягнення останнього до бюджету. Подальше намагання позивача повернути з Державного бюджету України відповідну суму, заявивши вимогу про її стягнення, не пов`язане з виконанням органами державної влади, зокрема Укртрансбезпекою, публічно-владних управлінських функцій щодо позивача.
У державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади (частини перша та друга статті 326 ЦК України).
Кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).
Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).
Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).
З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративно-господарського штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету. У спірних правовідносинах таким органом є Укртрансбезпека.
Також позивачем було заявлено до стягнення з відповідачки витрати на правову допомогу у сумі 6 000,00 грн.
Відповідно до частини першої ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 частини третьої ст. 123 ГПК України).
Частиною першою ст. 124 ГПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву (частина друга ст. 161 ГПК України).
Згідно із частинами першою та другою ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма ст. 129 ГПК України).
Відповідно до п. 4 частини першої ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Частиною першою ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги. Договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права (частина третя ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»).
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу, позивачем надано, зокрема, договір № 24/04-24 про надання правничої (правової) допомоги від 24.04.2024 (далі - договір про надання правової допомоги), укладений між Феленком Сергієм Олександровичем (далі - адвокат) та ТОВ «Профхім» (далі - клієнт), згідно з умовами п. 1.1. якого, адвокат зобов`язався за дорученням або заявою клієнта надавати останньому правничу допомогу щодо представництва прав ті інтересів клієнта в рамках господарського судочинства про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 17 000, 00 грн після скасування в судовому порядку постанови Відділу державного нагляду (контролю) у Донецькій, Луганській та Харківській областях Державної служби України з безпеки на транспорті про застосування адміністративно-господарського штрафу № 034677 від 26.09.2023, а клієнт зобов`язується прийняти її та оплатити гонорар (винагороду) за надану правничу допомогу на умовах, визначених договором, а також витрати, необхідні для виконання його доручень.
Відповідно до п. 4.1 договору про надання правової допомоги розмір гонорару за надання правничої допомоги за даним договором становить 6 000, 00 грн.
Згідно з актом наданих послуг № 1 від 31.05.2024 адвокат надав, в клієнт прийняв наступну правничу (правову) допомогу: 
- здійснення правового аналізу документації клієнта, яка стосується прийняття постанови № 034677 від 26.09.2023 на суму 17 000, 00 грн;
- підготовка та складання позовної заяви до суду про стягнення безпідставно набутих коштів в розмірі 17 000, 00 грн;
- підготовка для складання до суду додаткових письмових пояснень по справі № 910/5097/24;
- підготовка та складання заяви про стягнення і розподіл судових витрат по справі № 910/5097/24.
Загальна вартість наданої правничої (правової) допомоги (гонорару) складає 6 000, 00 грн.
Також на підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надані копію рахунку фактури № СФ-1 від 24.04.2024 на суму 6 000, 00 грн та докази оплати вказаного рахунку, копію ордеру та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 1077 від 20.09.2012.
Частинами четвертою та п`ятою ст. 126 ГПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Перевіривши подані позивачем докази на підтвердження витрат на правову допомогу, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оцінивши необхідність поданих представником позивача документів в обґрунтування позовних вимог, колегія суддів вважає визначений позивачем розмір таких витрат у сумі 6 000, 00 грн обґрунтованим. 
Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржниці, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятих у справі рішень, наведені доводи скаржниці не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79, 86 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції- без змін. 
Також, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати правничу допомогу понесену в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000, 00 грн.
Так, Товариством з обмеженою відповідальністю «Профхім» на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу надано: додаткову угоду № 1 до договору № 24/04-24 про надання правничої (правової) допомоги від 27.05.2026, рахунок-фактуру № СФ-2 від 28.05.2026, платіжну інструкцію № 20871 від 29.05.2026 про сплату 3 000, 00 грн, акт наданих послуг № 2 від 30.06.2026, ордер та свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 1077 від 20.09.2012.
Відповідно до п. 1 додаткової угоди № 1 сторони за взаємною домовленістю вирішили доповнити розділ 4 договору пунктом 4.1.1 наступного змісту: «Розмір гонорару за надання правничої допомоги за даним договором щодо представництва прав та інтересів клієнта в суді апеляційної інстанції становить 3 000, 00 грн.
Згідно із п. 1 акту наданих послуг № 2 адвокат надав, а клієнт прийняв наступну правничу (правову) допомогу в суді апеляційної інстанції по справі № 910/5097/24:
- здійснення правового аналізу апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції;
- підготовка та складення відзиву на апеляційну скаргу;
- підготовка та складення заяви про стягнення і розподіл судових витрат по справі № 910/5097/24.
Загальна вартість наданої правничої (правової) допомоги (гонорару) в суді апеляційної інстанції складає 3 000, 00 грн.
Перевіривши подані позивачем докази на підтвердження витрат на правову допомогу, дослідивши співмірність заявленої позивачем суми із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оцінивши необхідність поданих представником позивача документів в обґрунтування позовних вимог, враховуючи відсутність заперечень зі сторони відповідача, колегія суддів вважає визначений позивачем розмір витрат на правову допомгу в суді апеляційної інстанції у сумі 3 000, 00 грн обґрунтованим та таким, що підлягає стягненню з відповідача. 
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Судовий збір, згідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України слід покласти на апелянта.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 у справі № 910/5097/24 залишити без задоволення. 
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.04.2026 у справі № 910/5097/24 залишити без змін. 
3. Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
4. Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті (03150, м. Київ, вул. Антоновича, 51; код ЄДРПОУ 39816845) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Профхім» (61030, Харківська обл., м. Харків, вул. Біологічна, 17; код ЄДРПОУ 32134121) витрати на професійну правничу допогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3 000, 00 грн.
5. Видачу наказудоручити Господарському суду міста Києва. 
6. Матеріали справи № 910/5097/24 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України. 

Головуючий суддя В.В. Сулім 

Судді О.М. Коротун

А.Г. Майданевич