Номер провадження: 22-ц/813/3440/26 
Справа № 947/31688/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.07.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних 
справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал»
на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
встановив:
24 серпня 2025 року засобами електронного зв`язку Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №1493394 від 13 березня 2024 року в сумі 29837,50 грн з яких: сума кредиту – 3100 грн, сума процентів за користування кредитом – 21775,5 грн, нараховані проценти за 64 календарні дні – 4900 грн, судовий збір за подання позову 2422,40 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. В порядку частин десятої, одинадцятої статті 265 ЦПК України органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання цього рішення, нараховувати інфляційні втрати і 3% річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України за формулою: Розрахунок інфляційних втрат: І = ((si * s): 100) – s, де І - сума інфляційних втрат; si - індекс інфляції за певний період; s - сума заборгованості; 100 - переведення відсотків, Розрахунок 3 % річних: С* 3: 100: 365 * Дн., де С – сума основного боргу; 3 – 3% річних; 100 - переведення відсотків; 365 – кількість днів у році; Дн. – кількість днів прострочення, починаючи з дати набрання рішення суду законної сили до моменту виконання рішення в частині задоволеної суми заборгованості і стягнути отриману суму інфляційних втрат і 3 % річних з ОСОБА_1 на користь позивача. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у разі часткової сплати основного боргу, інфляційні втрати і 3% річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, при цьому день часткової оплати не включається до періоду часу, за який може здійснюватися таке нарахування.
Позов обґрунтовано тим, що 13 березня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №143394 про надання споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав у кредит 3100 грн строком на 350 днів, тобто з 13 березня 2024 року по 26 лютого 2025 року, з періодичною сплатою процентів 2,5% в день кожні 
25 днів.
Укладаючи вказаний вище кредитний договір, сторони вчинили дії визначені 
ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», відповідач підписала кредитний договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Позикодавець умови кредитного договору виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит на потрібну йому суму, однак відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконав.
24 грудня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» укладено договір факторингу №24122024, за умовами якого відбулося відступлення права вимоги у тому числі за вказаним вище кредитним договором, укладеним між ТОВ «Слон Кредит» та відповідачем.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором №1493394 від 13 березня 2024 року у сумі 3100 грн, витрати по сплаті судового збору в сумі 251,69 грн та витрати на правничу допомогу адвоката 415,60 грн.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», в інтересах якого діє адвокат Крюкова М.В., просить скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції, визнавши нікчемними умови договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1493394 від 13.03.2024 року в частині встановлення денної процентної ставки у розмірі 2,5%, дійшов помилкового висновку про неможливість нарахування та стягнення будь-яких процентів за користування кредитом.
Такий висновок суперечить вимогам Закону України від 22 листопада 2023 року №3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», а також Закону України «Про споживче кредитування», який чітко визначає граничний розмір процентної ставки, але не позбавляє кредитодавця права на отримання процентів у межах установленого ліміту.
Відповідно до частини другої розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №3498-ІХ, дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після набрання ним чинності, тобто після 24 грудня 2023 року.
Оскільки договір №1493394 від 13 березня 2024 року, на нього поширюються вимоги про обмеження денної процентної ставки до 1%.
Таким чином, навіть визнавши нікчемними умови договору у частині встановлення денної процентної ставки 2,5%, суд не мав правових підстав повністю відмовляти у стягненні процентів, оскільки законом прямо передбачено можливість нарахування їх у межах максимально допустимого розміру — 1% на день.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які встановлюють проценти понад визначений законом ліміт, є нікчемними лише в частині перевищення такого ліміту, але не в частині самого права кредитодавця на проценти.
Отже, суд мав застосувати імперативні норми чинного законодавства та визначити розмір процентів виходячи з максимально допустимої ставки 1% на день, а не повністю відмовляти у їх стягненні.
Проценти нараховано у межах погодженого строку надання кредиту, зазначеному в п. 1.4. кредитного договору, а тому заборгованість з нарахованих процентів за користування грошовими коштами підлягає стягненню з відповідача у сумі 23 761,5 грн (нараховані проценти первісним кредитором у сумі 21777,5 грн, проценти нараховані скаржником у сумі 1984 грн).
Нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту - процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором. Необхідно зазначити, що статтями 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Процентна ставка за договором була погоджена сторонами під час його укладення, і відповідач свідомо прийняв умови договору, не висловивши застережень чи заперечень.
Днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи (п. 4 ч. 6 ст. 272 ЦПК України).
Поштова кореспонденція, надіслана апеляційним судом за зареєстрованим місцем проживання відповідача була повернута на адресу апеляційного суду з відміткою "за відсутності адресата". Відтак, у силу вимог закону, ОСОБА_1 вважається таким, що отримав поштову кореспонденцію, надіслану судом.
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_1 не скористався.
Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів — сумою, яка стягується.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 22 липня 2026 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (29837,50 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У прохальній частині апеляційної скарги скаржник просить повністю скасувати заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року, разом з цим доводи апеляційної скарги зводяться лише до незгоди з висновками суду про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 
26735,5 грн. 
Отже, предметом апеляційного перегляду є рішення суду лише у вказаній вище частині. 
Заслухавши суддю — доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ч.1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду в частині відмови у стягненні процентів не відповідає, з огляду на таке.
Судом встановлено, що 13 березня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та 
ОСОБА_1 укладено договір № 1493394 про надання споживчого кредиту по продукту «Комфортний», за умовами якого товариство надало позичальнику грошові кошти в сумі 3100 грн, зі строком кредитування 350 днів, з фіксованою процентною ставкою за весь строк користування кредитом – 2,50% в день.
Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив із того, що умови пункту 1.7.1 кредитного договору щодо визначення денної процентної ставки у розмірі 2,5% є нікчемними, та дійшов висновку, що проценти непогоджені сторонами, тому не підлягають нарахуванню та стягненню. 
Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
22 листопада 2023 року прийнято Закон України N 3498-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування». Цей закон набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Так, відповідно до ч.5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції Закону № 3498-IX від 22 листопада 2023 року), максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.
Пунктом 17 Розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» (в редакції Закону № 3498-IX від 22 листопада 2023 року) передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.
З викладеного вище убачається, що починаючи з 21 серпня 2024 року максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1 %. При цьому, протягом перших 120 днів, тобто з 24 грудня 2023 року по 22 квітня 2024 року включно процента ставка не має перевищувати 2,5 %, та протягом наступних 120 днів, тобто 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року включно не має бути більшою ніж 1,5%.
Проте, як свідчать два розрахунки заборгованості, наданих позивачем, починаючи 13 березня 2024 року по 24 грудня 2024 року первісним кредитором, а згодом з 25 грудня 2024 року по 26 лютого 2025 року вже позивачем нараховувалися проценти за користування кредитом за процентною ставкою у розмірі 2,50% в день.
З урахуванням наведених вище вимог, починаючи з 13 березня 2024 року по 22 квітня 2024 року, тобто упродовж 41 одного дня, позикодавець правомірно нарахував заборгованість за процентною ставкою в розмірі 2,5%, водночас починаючи з 23 квітня 2024 року по 20 серпня 2024 року, тобто протягом 120 днів, процентна ставка за користування кредитом не могла перевищувати 1,5% в день, а починаючи з 21 серпня 2024 року по 26 лютого 2025 року не могла бути більшою, а ніж 1% в день. 
Виходячи з фактичних обставин цієї справи, правильним є наступний розрахунок заборгованості за процентами:
-13 березня 2024 року – 22 квітня 2024 року – 41 день*3100грн*2,5%=3177,5 грн;
-23 квітня 2024 року – 20 серпня 2024 року – 120 днів*3100 грн*1,5%=5580 грн;
-21 серпня 2024 року – 26 лютого 2025 року – 190 днів*3100 грн*1%=5890 грн.
Отже, у межах строку кредитування, погодженого сторонами, позивач має право на стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у загальному розмірі 
14647,5 грн.
Наведеного вище місцевий суд не урахував, та дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі.
Водночас, вимога скаржника про стягнення процентів в сумі 26737,5 грн, як про те заявлено у позові, не ґрунтується на вимогах закону, з огляду на викладене вище. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги в частині необхідності застосування положень ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України та покладення на орган (особу), що здійснює примусове виконання рішення, обов`язку здійснювати нарахування інфляційних втрат і 3 % річних до моменту виконання рішення суду, з огляду на наступне.
Відповідно до змісту ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, має право зазначити про їх подальше нарахування до моменту виконання рішення суду, за умови визначення відповідного механізму (формули) такого нарахування.
З аналізу наведених норм убачається, що їх застосування можливе виключно у випадках, коли судом за результатами розгляду справи по суті вже застосовано відповідні відсотки або пеню як елемент відповідальності за порушення грошового зобов`язання, та визначено їх правову природу і порядок обчислення.
Як убачається з матеріалів справи, позовні вимоги у цій частині ґрунтуються на положеннях ч. 2 ст. 625 ЦК України, які передбачають відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3 % річних.
Разом з тим, такі вимоги не були предметом самостійного вирішення суду першої інстанції як складова заявлених до стягнення сум, а відтак відповідні нарахування не були застосовані судом у резолютивній частині рішення.
Враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16 жовтня 2024 року у справі N 911/952/22, положення ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України не встановлюють самостійної підстави для нарахування нових платежів, а лише надають можливість продовжити нарахування тих самих платежів, які вже були предметом судового розгляду та задоволення.
Отже, відсутність у рішенні суду висновків про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних як складової відповідальності боржника унеможливлює застосування механізму їх подальшого нарахування у порядку ч. ч. 10, 11 ст. 265 ЦПК України.
Крім того, положення зазначеної норми процесуального права є диспозитивними та надають суду право, а не обов`язок визначати можливість подальшого нарахування відповідних сум з урахуванням обставин конкретної справи.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в цій частині.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині потрібно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитом в розмірі 14647,5 грн.
Щодо розподілу судових витрат за результатами апеляційного перегляду.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 59,5% від загальної ціни позову, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 3603,33 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59 Конституції України).
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначено в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховують складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі N 910/12876/19).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині другій статті 141 ЦПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі N 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі N 317/1209/19 (провадження N 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі N 648/1102/19 (провадження N 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі N 554/2586/16-ц (провадження N 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі N 753/1203/18 (провадження N 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі N 159/5837/19 (провадження N 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі N 178/1522/18 (провадження N 61-3157св21).
Наведена судова практика є незмінною, яку суд першої інстанції усупереч вимог 
ч.4 ст. 263 ЦПК України не урахував під час прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим рішення суду в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення.
У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі "Чоліч проти Хорватії" (COLIC v. Croatia), заява N 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).
ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).
Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі N 904/4507/18).
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі N 911/3312/21);
- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21).
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі N 910/615/14 (N 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі N 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18.
Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі N 686/5757/23, провадження N 14-50цс24).
Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі N 686/5757/23, провадження N 14-50цс24.
Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо понесених скаржником витрат на правничу допомогу та наданим на їх підтвердження доказам, колегія суддів керується таким.
10 грудня 2024 року між ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» та адвокатом Столітнім М.М. укладено договір №10/12-2024 про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Згідно акту № 10074 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 10/12-2024 від 10 грудня 2024 року, адвокат надав, а клієнт прийняв послуги професійної правничої допомоги у рамках цивільного судочинства в суді першої інстанції по справі про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1493394 від 13 березня 2024 року, укладеним між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 , загальною вартістю 
10000 грн, з яких:
-зустріч Адвоката та Клієнта, надання Адвокатом усної первинної консультації та роз`яснень з правових питань у рамках цивільного судочинства, витрачений час – 30 хв, вартість – 440 грн;
-дослідження наданих Клієнтом документів та аналіз фактичних обставин справи, витрачений час – 1 год, вартість – 840 грн;
-аналіз чинного законодавства, судової практики Верховного Суду, практики судів апеляційної інстанції у рамках цивільного судочинства, витрачений час – 30 хв, вартість – 440 грн;
-підготовка декількох позицій на підставі вивченого питання для ефективного захисту права та інтересів Клієнта, узгодження обраної позиції з Клієнтом, витрачений час – 1 год, вартість – 840 грн;
-письмова юридична консультація, складання письмового консультаційного висновку з посиланням на вимоги чинного законодавства з урахуванням сталої судової практики та обраної Клієнтом позиції захисту прав та інтересів, витрачений час – 1 год, вартість – 840 грн;
-проведення Адвокатом заходів спрямованих на самостійне отримання необхідних письмових доказів у цивільному процесі, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Складення, оформлення та направлення адвокатських запитів, витрачений час – 1 год, вартість – 840 грн;
-складання позовної заяви про стягнення заборгованості, витрачений час – 2 год, вартість – 1640 грн;
-складання та оформлення інших документів (крім процесуальних) - додатків до позовної заяви, необхідних для повного, всебічного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наданих до суду доказів (витяги з реєстру боржників опис до поштового направлення відповідачу, що містить позовну заяву з додатками, рахунок на оплату послуг адвоката, акт прийому-передачі виконаних робіт та інші необхідні документи), витрачений час – 1 год, вартість – 840 грн;
-складання та оформлення процесуальних документів необхідних для розгляду цивільної справи в суді першої інстанції (відповідь на відзив, письмові пояснення, заяви (клопотання), клопотання про витребування доказів, тощо, витрачений час – 2 год, вартість – 1640 грн;
-представництво інтересів Клієнта під час здійснення цивільного судочинства, в тому числі участь у судових засіданнях, витрачений час – 2 год, вартість – 1640 грн.
На стадії апеляційного перегляду справи, представництво інтересів скаржника відповідно до договору про надання правової допомоги №07/07/2022 від 07 липня 2022 року здійснювала адвокат Крюкова М.В., яка згідно звіту про надання правової допомоги надала такі види правової допомоги (виконала роботи): правова експертиза документів та написання апеляційної скарги, подання її до суду, витрачений час 4 год, вартість – 8000 грн. 
Водночас заявлені витрати не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями статті 141 ЦПК України
, з огляду на таке.
Колегія суддів зауважує, що фактично в першій інстанції адвокат склав позовну заяву та клопотання про витребування доказів, участі в судовому засіданні не приймав. 
Інші послуги (виконані роботи) адвокатом, які заявлені до стягнення охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням позову, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.
Водночас, подання процесуальних документів до суду не може бути віднесено до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені у статтях 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», такі дії не потребують спеціальних професійних навиків. А тому витрати на здійснення вказаних видів робіт не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу (див. ухвалу Верховного Суду від 04 листопада 2019 року у справі №9901/264/19 (адміністративне провадження №П/9901/264/19)).
Щодо витрат на стадії апеляційного перегляду справи, то колегія суддів зауважує, що зміст апеляційної скарги фактично зводиться до цитування рішень судів апеляційних інстанції у інших справах, що ставить під сумнів кількість витраченого часу, заявленого представником скаржника, як такого, що був витрачений нею для написання апеляційної скарги. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі №911/2737/17).
Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у суді першої та апеляційної інстанції, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, колегія суддів доходить висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанціях у розмірі 4000 грн.
Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України, 
постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» задовольнити частково.
Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2025 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитом задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст капітал» (ЄДРОПУ 44559822) проценти за користування кредитом у розмірі 14647,5 грн судовий збір за подання позову та апеляційної скарги в сумі 3603,33 грн та витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої та апеляційної інстанціях в розмірі 4000 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий          Ю.П. Лозко

Судді:          О.Ю. Карташов

Є.С. Сєвєрова