КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 2-1123/12
номер провадження 22-ц/824/9656/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
представник особи, яка подала скаргу ОСОБА_1 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2026 року /суддя Литвинова І.В./
у справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення, дію та бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на рішення, дію та бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича.
Скаржник просила суд: визнати неправомірними дії/бездіяльність Нещадима І.С. щодо невинесення постанов про зняття арештів та скасування інших заходів у виконавчих провадженнях НОМЕР_1 та № НОМЕР_2; зобов`язати Нещадима І.С. винести постанови про зняття арештів та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Вимоги скарги обґрунтовані тим, що виконавчі документи, на підставі яких були відкриті вказані виконавчі провадження, визнані такими, що не підлягають виконанню, у зв`язку з чим арешти та обтяження підлягають зняттю.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2026 року скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення./т. 2 а.с. 219-223/
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення скарги.
Апелянт вважає, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, ухваленою з неправильним застосуванням норм матеріального права та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про неможливість зняття арешту з майна інакше як на підставах, визначених виключно статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». Апелянт вважає, що стаття 59 Закону не містить виключного переліку підстав для зняття арешту, оскільки інші підстави передбачені статтями 26, 37 та 40 цього ж Закону.
Зокрема, відповідно до частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті заходи, а виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження майна.
Апелянт зазначає, що ухвалою Господарського суду м. Києва від 13 вересня 2023 року у справі № 910/18441/19 завершено процедуру погашення боргів фізичної особи ОСОБА_2 , а вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені або були відхилені, вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами - такими, що не підлягають виконанню. Таким чином, виконавчі листи, на підставі яких були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2, визнані такими, що не підлягають виконанню, що є підставою для зняття арештів відповідно до частини четвертої статті 40 Закону.
Крім того, апелянт вважає необґрунтованим висновок суду про відсутність повноважень у Нещадима І.С. вчиняти дії щодо зняття арештів. Апелянт зазначає, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень є державним виконавцем і, розглядаючи заяву скаржника, мав повноваження самостійно вчинити необхідні дії або визначити державного виконавця для їх вчинення.
Представник Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 11 лютого 2026 року без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
На обґрунтування своєї позиції представник Відділу ДВС зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, оскільки заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Нещадим І.С. не є державним виконавцем, який безпосередньо здійснював примусове виконання відповідних судових рішень.
Представник Відділу ДВС вважає, що накладення та зняття арешту з майна боржника є виключною компетенцією державного виконавця, який здійснює виконавче провадження, або начальника відповідного органу ДВС у випадках, прямо передбачених законом (зокрема, частина третя статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»).
Також представник Відділу ДВС зазначає, що матеріали виконавчих проваджень НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 були знищені за закінченням строків зберігання відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017. У зв`язку з цим вчинення дій щодо зняття арештів та скасування обтяжень після знищення матеріалів виконавчих проваджень є неможливим.
Крім того, представник Відділу ДВС вважає, що скаржник фактично оскаржує управлінські дії посадової особи (відповідь на звернення), а не конкретні виконавчі дії під час здійснення примусового виконання судового рішення. Такі дії не підпадають під предмет судового контролю, визначений статтею 447 ЦПК України.
З урахуванням викладеного представник Відділу ДВС вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Мін`юсту перебували виконавчі провадження № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором.
У виконавчому провадженні № НОМЕР_3 державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника (реєстровий запис № 9160993). Виконавче провадження закінчено 31.08.2015 у зв`язку зі скасуванням заочного рішення суду ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.02.2014 у справі № 757/701/14-ц.
У виконавчому провадженні № НОМЕР_2 державним виконавцем також було накладено арешт на майно боржника (реєстровий запис № 13190540). Виконавче провадження закінчено поверненням виконавчого документа стягувачу.
Матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 були знищені за закінченням строків зберігання відповідно до наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017.
21.05.2024 та 12.09.2024 ОСОБА_2 зверталася до Відділу ДВС із заявами про зняття арештів та реєстрацію припинення обтяжень. Листом Нещадима І.С. від 07.10.2024 № 137738/156320-31-24/20 скаржнику було відмовлено у задоволенні заяв у зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень.
Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції вірно керувався статтями 447-451 ЦПК України, статтями 1, 5, 18, 37, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження», а також Правилами ведення діловодства та архіву в органах ДВС, затвердженими наказом Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.06.2017.
Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Нещадим І.С. не є державним виконавцем, який безпосередньо здійснював примусове виконання відповідних судових рішень, а тому не має повноважень вчиняти дії щодо зняття арештів у знищених виконавчих провадженнях. Суд також зазначив, що матеріали виконавчих проваджень знищені за закінченням строків зберігання, а скарга фактично стосується управлінських дій посадової особи (відповідь на звернення), а не конкретних виконавчих дій, що не підпадає під предмет судового контролю за статтею 447 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, оскільки матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 були знищені за закінченням встановлених строків зберігання, а скаржник не вжила заходів щодо їх відновлення.
Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби», матеріали виконавчих проваджень підлягають зберіганню протягом встановлених строків, після закінчення яких вони підлягають знищенню в установленому порядку. Знищення матеріалів виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 здійснено відповідно до вимог зазначеного нормативно-правового акта, що не суперечить вимогам законодавства.
У зв`язку зі знищенням матеріалів виконавчих проваджень державний виконавець об`єктивно позбавлений можливості вчинити дії щодо зняття арештів з майна боржника та реєстрації припинення обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки для вчинення таких дій необхідні матеріали виконавчого провадження, в яких містяться відомості про накладені арешти, їх підстави, обсяг та інші обставини, що мають значення для прийняття відповідного рішення.
Колегія суддів зазначає, що скаржник ОСОБА_2 не зверталася до органу державної виконавчої служби із заявою про відновлення матеріалів виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 у порядку, передбаченому законодавством. Відсутність таких дій з боку скаржника свідчить про те, що вона не вжила всіх необхідних та доступних заходів для реалізації своїх прав. За таких обставин бездіяльність посадової особи Відділу примусового виконання рішень щодо зняття арештів не може бути визнана неправомірною, оскільки вона обумовлена об`єктивною неможливістю вчинення відповідних дій за відсутності матеріалів виконавчих проваджень. Без відповідного звернення виконавець самостійно не відновлює матеріали.
Щодо посилання апелянта на частину четверту статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає його необґрунтованим. Зазначена норма передбачає зняття арештів та скасування інших заходів у разі, якщо після повернення виконавчого документа стягувачу встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню. Однак застосування цієї норми можливе лише за наявності матеріалів виконавчого провадження, в яких зафіксовано факт накладення арешту та інші обставини. У даному випадку матеріали виконавчих проваджень знищені, а тому державний виконавець не має документального підтвердження підстав для вчинення дій, про які просить скаржник.
Дії апелянта щодо надання виконавцю копій процесуальних документів у знищеному провадженні не є тотожними зверненню щодо відновлення знищених виконавчих проваджень.
За таких обставин доводи апелянта про наявність підстав для зняття арештів на підставі частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2026 року - залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 лютого 2026 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови складено 08.07.2026 р.

Головуючий: Судді: