Справа № 202/2599/26
Провадження № 2/202/3499/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

15 липня 2026 року Індустріальний районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді Мачуського О.М.,
за участю: секретаря судового засідання – Карасьової Г.І., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло,-

ВСТАНОВИВ:

24 березня 2026 року представник ОСОБА_2 – адвокат Мисечко К.О. за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» звернулась до Індустріального районного суду міста Дніпра з позовною заявою ОСОБА_2 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на одноповерховий житловий будинок з належними до нього господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позову зазначено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 04 грудня 1995 року державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі під № 2-2152, на праві приватної власності належить одноповерховий житловий будинок з належними до нього господарчими спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який складається з житлового будинку, житловою площею – 23,7 кв.м який складається з ( літ А-1) коридор ( літ а), літня кухня (літ Б), вбиральня (літ В), погреб(літ пд), огорожа № 1-3 .. Право власності на вищевказаний будинок 30.05.1996 року зареєстровано Донецьким міським бюро технічної інвентаризації , записане в реєстрову книгу за реєстровим № 4348.
Позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію прав на належне йому нерухоме майно. Однак, рішенням державного реєстратора № 83211822 від 09 лютого 2026 рокупозивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій з огляду на те, що державному реєстратору не вдалось отримати відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно, право власності на яке зареєстровано до 01.01.2013 року.
Наведене, з урахуванням відсутності реєстрації житлового будинку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, порушує право позивача, як власника, унеможливлює майбутнє отримання позивачем компенсації для відновлення свого житла, пошкодженого внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації, а тому він вимушений звернутись до суду. 
Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 25 березня 2026 року, прийнято позов та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.
Правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України щодо подачі відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. 
Ухвалою судді Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 травня 2026 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Мисечко К.О. в судове засідання не з`явились, натомість представник позивача подала заяву в якій просить розгляд справи здійснювати без участі сторони позивача.
Представник відповідача Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області Малярчик Е.Е. в судове засідання не з`явилась, натомість подала до суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі та зазначила, що Авдіївська МВА Покровського району Донецької області не заперечує проти задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори по спадковій справі № 276/95 г. й зареєстрованого в реєстрі за № 2-2152, ОСОБА_2 на праві власності належить житловий будинок з відповідними господарчими спорудами та будівлями, розташований в АДРЕСА_1 на земельній ділянці, зареєстрованій за Авдіївською міською Радою народних депутатів.. 
Згідно з Реєстраційним свідоцтвом від 30.05.1996 року, Донецьке міське бюро технічної інвентаризації засвідчує, що ціле домоволодіння АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04.12.1995 року, реєстр.№ 2-2152, про що 11 зроблено відповідний запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 4348. Даний запис закріплений підписом начальника та печаткою БТІ м. Донецька. 
У технічному паспорті на житловий будинок (домоволодіння) по АДРЕСА_1 , інвентаризаційний номер 2465, реєстровий номер 191, складеному 09.09.1995 року БТІ м. Донецька, зазначено, що власником вищезазначеного домоволодіння є ОСОБА_2 .
Також, технічний паспорт містить характеристику будинку, господарських будівель та споруд, план домоволодіння, експлікацію приміщень до плану домоволодіння.
Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій № 83211822 від 09 лютого 2026 року, державний реєстратор прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Кучеренко Є.А., розглянувши заяву ОСОБА_2 від 23.12.2025 року за реєстраційним номером 70716041 про державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , відмовив у проведенні реєстраційної дії, оскільки встановлено наявність обставин, які є підставою для такої відмови – після завершення строку, не усунуті обставини, що були підставою для прийняття рішення про залишення заяви без руху (направлено паперовий запит до відповідного КП БТІ, однак не отримано інформацію про право власності). 
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.
Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
Відповідно до п. 1.4. наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.98 «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб» (далі – Наказ),чинний на момент реєстрації права власності, державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). 
Пунктами 1.5., 1.6. Наказу передбачено, що державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації; державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. 
Розділом 2 Наказу передбачено, що реєстрація права власності провадиться на підставі правовстановлювальних документів за заявою; відповідальний працівник БТІ на підставі цих документів робить запис у реєстровій книзі; на оригіналі та копії правовстановлюваного документа робиться реєстраційний напис з посиланням на реєстровий номер та дату реєстрації; до інвентаризаційної справи додається копія правовстановлювального документа, довідка про належність об`єкта нерухомого майна з підписом особи, відповідальної за реєстрацію.
Проаналізувавши надані суду документи, можливо дійти висновку, що позивачу дійсно на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності якої на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори по спадковій справі № 276/95 г. й зареєстрованого в реєстрі за № 2-2152, зареєстровано Бюро технічної інвентаризації м. Донецька 30.05.1996 року і записано в реєстрову книгу за реєстровим номером 4348. 
При цьому, реєстрацію права власності на спірний житловий будинок здійснено у відповідності до Інструкції № 121.
Відповідно до п.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч.2 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Судом встановлено, що архівні справи на паперових носіях щодо об`єктів нерухомого майна та проведену до 01.01.2013 року державну реєстрацію на нерухоме майно, розташоване в м. Авдіївка, до 2014 року зберігалися в БТІ м. Ясинувата Донецької області. 
При цьому, згідно з Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства розвитку
громад та територій України № 376 від 28 лютого 2025 року, із змінами, вся територію Донецького району Донецької області, у тому числі м.Ясинувата, з 07.04.2014 року до теперішнього часу, відноситься до територій України, які тимчасово окуповані Російською Федерацією.
Відомості про перевезення реєстраційних справ та інших архівних документів вищезазначених БТІ відсутні.
Наведене вказує на неможливість отримання документів щодо реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна м. Авдіївка Донецької області, проведені БТІ до 01.01.2013 року, зокрема, й на спірний житловий будинок. 
З приписів статті 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.
При цьому, передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачем у позові про визнання права власності є особа, яка вже є власником.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до пункту 1 статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право особи на доступ до суду, зокрема, включає в себе право на розгляд справи судом із «повною юрисдикцією», тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо оцінки доказів, встановлення обставин, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті (п. 70 рішення Європейського суду з прав людини від 28 червня 1990 року у справі «Обермейєр проти Австрії» ; п. 155 рішення Європейського суду з прав людини від 4 березня 2014 року у справі "Гранд Стівенс проти Італії").
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. 
Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Частиною 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.
У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.206 ЦПК України).
Представник відповідача зазначила, що відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог, що фактично є визнанням відповідачем позову. Як встановлено судом таке визнання позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
На даний час продовжує існувати, зазначена державним реєстратором, причина відмови позивачу в реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме відсутність реєстрації спірного майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також неможливість отримання реєстраційних документів у відповідного бюро технічної інвентаризації, яке здійснювало реєстрацію права власності, що пов`язано з перебуванням на тимчасово окупованій території України.
Враховуючи відсутність у позивача іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права - реєстрації права власності на житловий будинок (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 , у визначеному законом порядку, суд вважає за необхідне з метою захисту права позивача, визнати за ним право власності на вказане нерухоме майно.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які посилались сторони, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 48, 49, 51, 76- 89, 102, 200,206, 209, 210, 247, 258-259, 263-265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги  ОСОБА_1 до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на житло – задовольнити.
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на нерухоме майно - домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку загальною площею 41,6 кв.м., житловою площею 23,7 кв.м (літ. А-1), з прилеглими до нього господарчими спорудами та будівлями- коридору ( літ. а), літньої кухні (літ. Б), вбиральні (літ. В), льоху (літ. пд.), огородження ( літ. № 1,2,3).
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду в 30-денний строк з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Суддя          О.М. Мачуський