ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

14 вересня 2026 року м. Житомир справа № 240/19038/26
категорія 113080000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Леміщак Д.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із уточненою позовною заявою, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 158 від 19.02.2026;
- зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації надати відстрочку ОСОБА_1 від призову на військову службу на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 подав заяву відповідачу про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. Підставою було те, що його бабуся, ОСОБА_2 , має інвалідність ІІ групи, однак відповідач рішенням, оформленим протоколом від 19.02.2026 № 158, відмовив позивачу у наданні відстрочки, вказавши причини відмови, що у ОСОБА_2 наявні члени сім`ї першого ступеня споріднення, а саме син, який відповідно до законодавства зобов`язаний її утримувати.
Разом із позовною заявою до суду надійшло клопотання про забезпечення позову.
Суд ухвалою від 19.05.2026 задовольнив заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову. Забезпечив адміністративний позов шляхом заборони ІНФОРМАЦІЯ_3 вчиняти дії, пов`язані з мобілізацією та призовом ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі № 240/19038/26.
Ухвалою суду від 11.06.2026 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
06.07.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач вказує, що 12.02.2026 позивач, у визначеному законом порядку, звернувся з заявою до комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". Відповідач зазначає, що однією з основних умов надання військовозобов`язаному відстрочки від призову під час мобілізації відповідно до пункту 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є відсутність членів сім`ї першого ступеня споріднення у особи з інвалідністю I або II групи або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи. 19.02.2026, комісією ІНФОРМАЦІЯ_4 було розглянуто заяву позивача від 12.02.2026. Так, під час вивчення долучених до заяви документів та перевірки відомостей за допомогою Державного реєстру актів цивільного стану громадян і Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів комісією було встановлено наявність членів сім`ї першого ступеня споріднення у ОСОБА_2 . Було встановлено, що у ОСОБА_2 наявні члени сім`ї першого ступеня споріднення, а саме: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 . Однак позивач не надав комісії документів, які б підтверджували неможливість члена сім`ї першого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю з підстав, прямо визначених законом. У зв`язку з цим комісія була позбавлена можливості встановити наявність однієї з обов`язкових умов для надання відстрочки, передбаченої пунктом 14 частини першої статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи (у письмовому провадженні) з особливостями, визначеними статтями 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, матеріали та з`ясувавши всі обставини адміністративної справи, які мають юридичне значення для розгляду та вирішення спору по суті, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив таке.
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи та рідною бабусею військовозобов`язаного ОСОБА_1 .
09.12.2025 було складено КНП "Обласний медичний спеціалізований центр Житомирської обласної ради" висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_2 . Також в даному висновку зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживає, та постійно здійснює догляд за хворою. 
Вищевказане підтверджується довідкою від 12.02.2026, виданою ГУ ПФУ в Житомирській області, про те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує щомісячну грошову допомогу особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 
Витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 199/25/1770/В від 30.10.2025 підтверджує наявність у ОСОБА_2 , ІІ групи інвалідності та її потреби у постійному сторонньому догляді.
Крім того, до пакету документів була надана довідка військової частини НОМЕР_1 від 31.10.2025 № 2590/2306 про те, що старший сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 22.10.2025 по теперішній час. 
Вищевказані документи позивач надав ІНФОРМАЦІЯ_3 для отримання відстрочки від призову. 
Протоколом № 158 від 19.02.2026 комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 було відмовлено в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період у зв`язку з наявністю членів сім`ї першого ступеня споріднення, а саме син, який відповідно до законодавства зобов`язаний її утримувати, відповідно до пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII.
Позивач, вважаючи, що відмова у наданні йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації є протиправною, звернувся до суду з даним позовом. 
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Згідно з частинами першою, третьою статті 1 Закону України від 25.03.1992 № 2232-XII "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, закони України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 Закону № 2232-XII).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX) в Україні із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався, зокрема Указом Президента України від 23.07.2024 № 469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 23.07.2024 № 3891-IX), яким строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 на 90 діб.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію, строк якої також неодноразово продовжувався (Указом від 17.05.2022 № 342/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 № 2264-IX; Указом від 12.08.2022 № 574/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2501-IX; Указом від 07.11.2022 № 758/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 № 2739-IX; Указом від 06.02.2023 № 59/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 № 2916-IX; Указом від 01.05.2023 № 255/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 № 3058-IX; Указом від 26.07.2023 № 452/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 № 3276-IX; Указом від 06.11.2023 № 735/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 № 3430-IX; Указом від 05.02.2024 № 50/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 № 3565-IX; Указом від 06.05.2024 № 272/2024, затвердженим Законом України від 08.05.2024 № 3685-IX; Указом від 23.07.2024 № 470/2024, затвердженим Законом України від 23.07.2024 № 3892-IX).
Дію воєнного стану та загальної мобілізації в Україні у подальшому неодноразово продовжено, зокрема Указом Президента України від 12.01.2026 № 40/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 14.01.2026 № 4757-IX) та Указом Президента України від 12.01.2026 № 41/2026 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" (затвердженим Законом України від 14.01.2026 № 4758-IX), а востаннє - Указом Президента України від 27.04.2026 № 342/2026 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4857-IX) та Указом Президента України від 27.04.2026 № 343/2026 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації" (затвердженим Законом України від 28.04.2026 № 4858-IX), якими строк дії воєнного стану та загальної мобілізації в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 04.05.2026 строком на 90 діб.
На момент розгляду цієї справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а тому застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу під час мобілізації в умовах воєнного стану.
За приписами частини першої статті 39 Закону № 2232-XII призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію". На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації. Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації здійснюється для доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань.
Статтею 23 Закону України від 21.10.1993 № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-XII) передбачена відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані члени сім`ї другого ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи, зайняті постійним доглядом за нею (не більше одного та за умови відсутності членів сім`ї першого ступеня споріднення або якщо члени сім`ї першого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії або лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи). У разі відсутності членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення норма цього пункту поширюється на членів сім`ї третього ступеня споріднення особи з інвалідністю I або II групи.
Одночасно суд враховує, що з 18.05.2024 набрав чинності Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 № 560 (далі - Порядок № 560), який визначає алгоритм отримання військовозобов`язаними особами відстрочки.
Відповідно до п.п. 56, 57 Порядку № 560 відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII.
Для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) ІНФОРМАЦІЯ_7 (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
голова комісії - керівник районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_7 (відокремленого відділу);
члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Згідно з п. 58 Порядку № 560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_7 або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації в день її подання.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період може оформлятися за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі даних, отриманих з інших державних реєстрів або баз даних, які підтверджують, що військовозобов`язаний має право на відстрочку з підстав, визначених статтею 23 Закону № 3543-XII (п. 59 Порядку № 560)
Відповідно до п. 60 Порядку № 560 комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. 
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6. У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Отже, на дату вирішення справи судом комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 наділено повноваженнями розглядати питання про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Згідно з Додатком 5 до Порядку № 560 (в редакції, чинній на дату ухвалення рішення комісією) затверджено перелік документів, що подаються військовозобов`язаним для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у статті 23 Закону № 3543-XII, зокрема, для отримання відстрочки на підставі п. 14 ч. 1 ст. 23 вказаного Закону, надаються документи:
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї другого ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки другого ступеня споріднення (рідні брати та сестри, баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьки, чоловік (дружина), діти, у тому числі усиновлені) здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для військовозобов`язаного, який зайнятий постійним доглядом за членом сім`ї третього ступеня споріднення, який є особою з інвалідністю I чи II групи, - документи, що підтверджують родинні зв`язки третього ступеня споріднення (дядьки, тітки, племінники та племінниці), один із таких документів, що підтверджує неможливість членів сім`ї першого та другого ступеня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю I чи II групи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або висновок лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу члена сім`ї першого або другого ступеня споріднення в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ, а також документи про отримання компенсації (допомоги, надбавки) на догляд або акт про встановлення факту здійснення особою постійного догляду (додаток 8);
для особи, за якою здійснюється догляд, - один із таких документів, що підтверджує інвалідність особи: довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, або посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійне посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю", "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
Згідно з п.п. 14.1.263 п. 14.1 ст. 14 розділу І Податкового кодексу України членами сім`ї фізичної особи першого ступеня споріднення для цілей розділу IV Податкового кодексу України вважаються її батьки, її чоловік або дружина, діти такої фізичної особи, у тому числі усиновлені. Членами сім`ї фізичної особи другого ступеня споріднення для цілей розділу IV Податкового кодексу України вважаються її рідні брати та сестри, її баба та дід з боку матері і з боку батька, онуки.
Отже, ключовим питанням, яке потребує дослідження у межах розгляду даної справи, є те, чи наявні у баби позивача особи першого ступеня споріднення, які відповідно до Закону зобов`язані та мають можливість здійснювати постійний догляд за нею.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною бабою по лінії батька позивача - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_3 від 16.01.1976, у якому зазначено матір`ю - ОСОБА_4 , батьком - ОСОБА_5 . 
Водночас в свідоцтві про розірвання шлюбу № НОМЕР_2 від 16.03.1979 зазначено, про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Разом із тим, свідоцтвом про укладання шлюбу № НОМЕР_3 від 14.01.1995 підтверджується, що ОСОБА_6 уклала шлюб з ОСОБА_7 , після укладання шлюбу присвоєні прізвища ОСОБА_8 , ОСОБА_8 . 
Також суд зауважує, що в свідоцтві про народження ОСОБА_1 від 25.12.1997 зазначено матір`ю - ОСОБА_9 , а батьком - ОСОБА_3 . Таким чином вказані документи підтверджують родинні зв`язки позивача та особи над якою він здійснює постійний догляд.
Висновком КНП "Обласний медичний спеціалізований центр Житомирської обласної ради" від 09.12.2025 підтверджується необхідність постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу ОСОБА_2 . Також в даному висновку зазначено, що ОСОБА_1 постійно проживає, та постійно здійснює догляд за хворим. 
Довідкою від 12.02.2026, виданою ГУ ПФУ в Житомирській області, підтверджується те, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Житомирській області та отримує щомісячну грошову допомогу особі, яка проживає разом з особою з інвалідністю І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу, на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 
Витягом з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи № 199/25/1770/В від 30.10.2025 підтверджується наявність у ОСОБА_2 , ІІ групи інвалідності та її потреби у постійному сторонньому догляді.
Довідкою, наданою військовою частиною НОМЕР_1 від 31.10.2025 № 2590/2306, підтверджується те, що старший сержант ОСОБА_3 перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 22.10.2025 по теперішній час. 
Суд звертає увагу, що відповідач не надав жодних заперечень з цього приводу до суду. 
Суд зазначає, що приписами п. 14 ч. 1 ст. 23 Закону № 3543-XII наявність членів сім`ї першого ступеня споріднення допускає надання військовозобов`язаному відстрочки лише у разі підтвердження неможливості виконання відповідних обов`язків такими членами сім`ї першого ступеня споріднення.
Судом встановлено, що батько позивача - ОСОБА_3 , перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_1 з 22.10.2025 по теперішній час. Оскільки військова служба має постійний характер, а військова частина розташована в іншому населеному пункті, ОСОБА_3 об`єктивно позбавлений можливості перебувати за місцем проживання своєї матері та здійснювати за нею постійний сторонній догляд.
Суд звертає увагу, що передбачений Додатком 5 до Порядку № 560 перелік документів на підтвердження неможливості здійснення догляду членом сім`ї першого ступеня споріднення (довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи, висновок лікарсько-консультативної комісії) стосується випадків, коли причиною неможливості здійснення догляду є стан здоров`я самого такого члена сім`ї. У цій справі причиною, з якої батько позивача не може особисто здійснювати догляд за ОСОБА_2 , є не стан його здоров`я, а проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації, тобто виконання іншого покладеного на нього законом обов`язку. Формальне тлумачення пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, яке б вимагало від ОСОБА_3 подання висновку медико-соціальної експертної комісії про стан його здоров`я для підтвердження неможливості здійснення догляду, суперечило б суті таких правовідносин, оскільки предметом висновку зазначеної комісії є виключно наявність та ступінь інвалідності особи, а не її фактична спроможність здійснювати догляд за родичем в умовах проходження військової служби.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 27.02.2025 у справі № 380/16966/24, відповідно до якої поняття "відсутність" членів сім`ї відповідного ступеня споріднення охоплює не лише фізичну відсутність таких осіб, а й їх нездатність виконувати обов`язки з догляду через об`єктивні обставини, зокрема проходження військової служби, перебування в полоні або відбування покарання у місцях позбавлення волі. Хоча наведена правова позиція сформульована у контексті застосування статті 26 Закону № 2232-XII, суд вважає за можливе застосувати її за аналогією й до спірних правовідносин, оскільки мета правового регулювання в обох випадках є тотожною - забезпечення реального, а не суто формального догляду за особою з інвалідністю I або II групи членами її родини, а формальне ототожнення "відсутності" лише з фізичною відсутністю особи призводило б до нерівного захисту прав залежно від виду обов`язку, який виконує відповідний родич. 
Разом із цим, у матеріалах справи відсутні докази наявності інших родичів першого та другого ступенів споріднення, які за законом зобов`язані та можуть здійснювати догляд за ОСОБА_2 , а відповідачем ці обставини не заперечуються.
Отже, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд доходить висновку, що позивачем підтверджено належними доказами неможливість виконання відповідних обов`язків іншими членами сім`ї першого ступеня споріднення.
Суд зазначає, що відповідач, відмовляючи позивачу у наданні відстрочки, не вивчав і не надавав оцінку підставам та документам, що додані до заяви позивача про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII, та не здійснював належну перевірку відомостей щодо його родинних зв`язків, у тому числі відсутності інших осіб, як військовозобов`язаних, так і невійськовозобов`язаних, які можуть здійснювати утримання та догляд за бабою позивача.
Отже, спірне рішення прийняте за суб`єктивним припущенням щодо можливості здійснення догляду за бабою позивача іншою особою за відсутності відповідних доказів, без урахування приписів пункту 14 частини першої статті 23 Закону № 3543-XII.
З огляду на наведене та зважаючи на встановлені під час розгляду цієї справи обставини, суд дійшов висновку, що відмова відповідача у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п. 14 ч. 1 статті 23 Закону № 3543-XII є протиправною та такою, що порушує права позивача.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з розгляду питань щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації надати відстрочку ОСОБА_1 від призову на військову службу на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" суд зазначає таке.
Враховуючи, що у ході судового розгляду факт наявності у позивача права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону № 3543-XII був повністю підтверджений належними та допустимими доказами, суд вважає за можливе зобов`язати комісію ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 таку відстрочку, тобто в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню також.
Верховний Суд України у своїй постанові від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 зазначив, що у випадку задоволення позову, рішення суду має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії, чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникла б необхідність повторного звернення до суду.
Суд зауважує, що на законодавчому рівні поняття дискреційних повноважень суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, визначених законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акту.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
Водночас повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким. 
Оскільки судом встановлено право позивача на відстрочку від призову, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Ухвалюючи дане судове рішення, суд також враховує статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини (рішення "Серявін та інші проти України") та Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (пункт 41) щодо якості судових рішень.
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (пункт 58) суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
При цьому, у рішенні ЄСПЛ у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини, що лежать в основі спору по даній справі, суд прийшов до висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Відповідно до статей 9, 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно зі статтею 90 цього Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку про наявність підстав для повного задоволення позову.
Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, згідно з якою при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Отже, судові витрати зі сплати судового збору за подання заяви про забезпечення позову та позовної заяви підлягають стягненню з відповідача.
Керуючись статтями 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_3 , ЄДРПОУ НОМЕР_5 ) задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , оформлене протоколом № 158 від 19.02.2026.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 надати ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 14 частини 1 статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2329,60 грн (дві тисячі триста двадцять дев`ять гривень 60 копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Д.М. Леміщак

Повний текст складено:  14 вересня 2026 р.

14.09.26