Харківський окружний адміністративний суд  _61700, _м. _Харків, _майдан _Свободи, _6, _inbox@adm.hr.court.gov.ua, _ЄДРПОУ: _34390710

РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
місто Харків 

31.08.2026 р. справа №520/21349/26 
Харківський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Сліденка А.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без призначення судового засідання з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом
| ОСОБА_1 (далі за текстом - Позивач №1, заявник №1), ОСОБА_2 (далі за текстом - Позивач №2, заявник №2), ОСОБА_2 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 (далі за текстом - Позивач №3, заявник №4)
до | ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі за текстом - відповідач, владний суб`єкт, орган публічної адміністрації)
про | визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивачі у порядку адміністративного судочинства заявили вимоги про: 1) визнання протиправним та скасування рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, оформлене протоколом №2 від 19 січня 2026 року, про відмову у встановленні громадянці ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби та видачі відповідного посвідчення; 2) зобов`язання Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби встановити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби та видати відповідне посвідчення згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1995 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби»; 3) визнання протиправним та скасування рішення Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби, оформлене протоколом №5 від 12 березня 2026 року, про відмову у встановленні ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби та видачі відповідного посвідчення; 4) зобов`язання Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами МО України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби встановити ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ) статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби та видати відповідне посвідчення згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 28 травня 1995 року №379 «Про посвідчення на право користування пільгами членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби».
Аргументуючи ці вимоги, зазначили, що військовослужбовець Збройних Сил України – ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 загинув унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення автомобіля під керуванням цього військовослужбовця із перепоною у вигляді бетонних блоків та габіонів із піском) у процесі прямування з місця проходження військової служби до домівки. Твердив, що загибель у таких умовах є смертю під час виконанні обов`язків військової служби і не була пов`язана із вчиненням кримінального правопорушення або адміністративного правопорушення, а тому спричиняє набуття членами родини (сім`ї) загиблого військовослужбовця правового статусу «член сім`ї військовослужбовця, який загинув / помер / пропав безвісті під час проходження військової служби».
Відповідач із поданим позовом не погодився.
Аргументуючи заперечення проти позову, зазначив, що смерть військовослужбовця фактично настала через порушення п.12.1 Правил дорожнього руху (тобто за наслідками власної поведінки без впливу жодних сторонніх факторів), що є адміністративним правопорушенням за приписами Кодексу України про адміністративні правопорушення і унеможливлює набуття статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Позов був отримано судом – 20.07.2026р.
Рішення про прийняття позову до розгляду було прийнято після усунення недоліків в оформленні позову – 27.07.2026р.
Відзив на позов було отримано судом – 18.08.2026р.
Оскільки здобуті судом докази із достатньою повнотою та всебічністю висвітлюють обставини спірних правовідносин, які достеменно відомі учасникам спору; визначені процесуальним законом строки подачі процесуальних документів збігли і сторони не заявили ані про намір на подачу відповідних процесуальних документів, ані про існування нездоланних перешкод у реалізації такого наміру; незмінне завдання адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 та ч.4 ст.242 КАС України полягає саме у захисті прав приватної особи від незаконних управлінських волевиявлень суб”єкта владних повноважень, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі доказів.
Тож суд, вивчив доводи усіх наявних у справі процесуальних документів, повно виконав процесуальний обов`язок зі збору доказів, дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв”язку, проаналізував зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, перевірив обґрунтованість доводів наявних у справі процесуальних документів приєднаними до справи доказами і вирішуючи спір по суті, виходить з таких підстав та мотивів.
Установлені судом обставини спору полягають у наступному.
З приєднаних до матеріалів справи доказів судом з”ясовано, що 11.05.2025 р. унаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала смерть військовослужбовця Збройних Сил України - лейтенанта ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ).
Так, відповідно до п.6 Акту проведення розслідування нещасного випадку від 05.06.2025 та п. 2 витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 05.06.2025 №498 факт смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 лейтенанта ОСОБА_4 командира 1 взводу ударних безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_4 , відповідно до вимог ч.4 ст. 24 Закону України “Про військовий обов`язок та військову службу”, слід вважати таким, що пов`язаний із виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_4 від 07.07.2025 №194 лейтенанта ОСОБА_6 , заступника командира 1 роти ударних безпілотних авіаційних комплексів батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у зв`язку зі смертю, з 12 травня 2025 року виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і надіслати документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_6 . Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до постанови 12 Регіональної РВЛК №2025-1002-1115-1009-0 від 02.10.2025 особа, що знаходилася у легковому автомобілі, травмована при зіткненні його з фіксованим або стаціонарним об`єктом”, яка призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 13.05.2025 Першим відділом ДРАЦС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції; Лікарським свідоцтвом про смерть № НОМЕР_6 , виданим 12.05.2025 відділенням №2 Харківського ОБСМЕ; Актом спеціального розслідування (НВ), проведеного на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_4 від 15.05.2025 №243 - Травма, яка призвела до смерті, та причина смерті, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби.
Постановою старшого слідчого ВРЗуСТ СУ ГУНП в Харківській області від 31.05.2025р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025220000000639 від 11.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, зазначено, що у діях водія - ОСОБА_4 (тобто загиблого військовослужбовця) вбачаються невідповідності вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
Також, у цій постанові зазначено, що: «... за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною 2 статті 286 КК України у відношенні громадянки ОСОБА_7 закрите у зв`язку відсутності в діяннях кримінального порушення…»; «… згідно висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-25/11972-ІТ від 21.05.2025 в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля HYUNDAI Santa FE. р.н. НОМЕР_7 – ОСОБА_4 повинна була діяти відповідно до вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України. Дії водія автомобіля HYUNDAI Santa FE. р.н. НОМЕР_7 – ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України та знаходились з технічної точки зору в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події…».
Позивач №1 - ОСОБА_1 (матір померлого військовослужбовця), Позивач №2 - ОСОБА_2 (чоловік померлого військовослужбовця), Позивач №3 – ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; син померлого військовослужбовця) звернулися до ІНФОРМАЦІЯ_7 із заявами про встановлення статусу “члена сім`ї військовослужбовця, який загинув/помер чи пропав безвісти під час проходження військової служби” та видачі посвідчення відповідно до Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
За цими зверненнями суб”єктом владних повноважень в особі Комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 для розгляду питань, пов`язаних із встановленням статусу ветерана військової служби та вдови ветерана військової служби особам, які не є пенсіонерами Міністерства оборони України та встановленням статусу члена сім`ї померлого військовослужбовця в період проходження військової служби були вчинені відмови, оформлені Витягом з протоколу №2 від 19.01.2026 та Витягом з протоколу №5 від 12.03.2026.
Вчинені відмови були умотивовані тим, що згідно пункту 2 статті 3 дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними адміністративного правопорушення, а за матеріалами проведеного службового розслідування та постанови про закриття кримінального провадження від 31.05.2025 за кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025220000000639 від 11.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, у діях водія - ОСОБА_4 (тобто загиблого військовослужбовця) вбачаються невідповідності вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
Стверджуючи про протиправність управлінського волевиявлення суб`єкта владних повноважень у формі Витягу з протоколу №2 від 19.01.2026 (відносно Позивача №1) та Витягу з протоколу №5 від 12.03.2026 (відносно Позивача №2 та Позивача №3), заявники ініціював даний спір.
Надаючи оцінку обставинам спірних правовідносин та відповідності реально вчиненого управлінського волевиявлення суб”єкта владних повноважень вимогам ч.2 ст.2 КАС України, суд вважає, що до відносин, які склались на підставі встановлених обставин спору, підлягають застосуванню наступні норми права.
У розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України відповідач є суб”єктом владних повноважень.
Тому на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється дія ч.2 ст.19 Конституції України, де указано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Також на відносини з реалізації відповідачем наданих законом повноважень поширюється і дія ч.2 ст.2 КАС України, згідно з якою у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Вирішуючи спір по суті, суд вважає, що в Україні як у правовій державі, де проголошена дія верховенства права та найвищою соціальною цінністю є людина, згідно з ст.ст. 1, 3, 8, ч.2 ст.19, ч.1 ст.68 Конституції України усі без виключення суб`єкти права (учасники суспільних відносин) зобов`язані дотримуватись існуючого правового порядку, утримуючись від використання права на "зло"/зловживання правом, а суб`єкти владних повноважень (органи публічної адміністрації) додатково обтяжені ще й обов`язком виконувати покладені законом завдання виключно за наявності приводів та способом, чітко обумовленими законом.
Наведене тлумачення змісту перелічених норм права є цілком релевантним правовому висновку постанови Верховного Суду від 09.05.2024р. у справі №580/3690/23, де указано, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.
Суд нагадує, що згідно з ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.23 Конституції України кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей, та має обов`язки перед суспільством, в якому забезпечується вільний і всебічний розвиток її особистості.
Згаданий у ст.ст.17, 65 Конституції України обов`язок громадян України з приводу захисту суверенітету і територіальної цілісності України у спосіб відбуття військової служби підлягає виконанню, зокрема, у порядку Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу".
Згідно з ч.1 ст.40 Закону України від 25.03.1992р. №2232-ХІІ "Про військовий обов”язок і військову службу" гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
За визначенням ч.1 ст.1 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
За правилами ч.13 ст.14 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення. Форма та порядок видачі посвідчень встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Порядок видачі посвідчень членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби затверджено постановою КМУ від 28.05.1993р. №379 (далі за текстом – Порядок №379).
У розумінні п.2 Порядку №379 посвідчення є документом, що підтверджує статус члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, на підставі якого надаються пільги, гарантії та компенсації, встановлені для таких осіб Законом України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей”.
За приписами п.3 Порядку №379 підставою для видачі посвідчення є: витяг із наказу про виключення військовослужбовця із списків особового складу у зв`язку із смертю, визнанням його судом безвісно відсутнім чи оголошення померлим або копія такого наказу; свідоцтво про смерть військовослужбовця та рішення суду про оголошення його померлим або рішення суду про встановлення юридичного факту його загибелі (у разі коли військовослужбовця оголошено судом померлим чи судом встановлено юридичний факт його загибелі), або рішення суду про визнання його безвісно відсутнім; документ про причини та обставини смерті військовослужбовця (відповідний наказ (витяг із наказу), акт проведення розслідування, довідка про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) тощо), який підтверджує, що загибель (смерть) військовослужбовця сталася не внаслідок вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення чи дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; постанова військово-лікарської комісії (крім випадків, коли військовослужбовець пропав безвісти та визнаний судом безвісно відсутнім чи оголошений судом померлим або стосовно нього судом встановлено юридичний факт його загибелі).
У силу спеціального застереження ч.2 ст.3 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону не поширюється на членів сімей військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які загинули чи померли під час проходження військової служби (зборів), проходження служби у резерві внаслідок вчинення ними кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо загибель (смерть) військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста сталася внаслідок вчинення ними дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, чи є наслідком навмисного заподіяння собі військовослужбовцем, військовозобов`язаним чи резервістом тілесного ушкодження.
Також у силу спеціального застереження 11 Порядку №379 посвідчення не видається в тому разі, коли військовослужбовець загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби внаслідок вчинення ним кримінального чи адміністративного правопорушення або коли загибель (смерть) військовослужбовця сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння чи навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Застосовуючи положення наведених норм права до установлених обставин спірних правовідносин, суд доходить до переконання про те, що посвідчення члена сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби не підлягає видачі у випадку, коли сукупністю фізично наявних у розпорядженні суб”єкта владних повноважень об”єктивних даних поза розумним сумнівом доведено факт: 1) загибелі / смерті військовослужбовця унаслідок вчинення саме цим військовослужбовцем кримінального правопорушення; 2) загибелі / смерті військовослужбовця унаслідок вчинення саме цим військовослужбовцем адміністративного правопорушення; 3) загибелі / смерті військовослужбовця унаслідок вчинення саме цим військовослужбовцем діяння у стані алкогольного сп”яніння (наркотичного або токсичного сп`яніння) за наявності прямого та безпосереднього причинного наслідкового зв”язку між безумовною дією фактору сп`яніння на результат - настання загибелі / смерті військовослужбовця; 4) загибелі / смерті військовослужбовця унаслідок вчинення саме цим військовослужбовцем діяння з приводу навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження.
Згідно з ч.1 ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища визначені приписами Закону України від 30.06.1993р. №3353-ХІІ "Про дорожній рух".
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.14 Закону України від 30.06.1993р. №3353-ХІІ "Про дорожній рух" учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, особи, які рухаються в кріслах колісних, велосипедисти, погоничі тварин.
За приписами ч.5 ст.14 Закону України від 30.06.1993р. №3353-ХІІ "Про дорожній рух" учасники дорожнього руху зобов`язані, зокрема: знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху.
Пунктом 12.1 Правил дорожнього руху (затверджені постановою КМУ від 10.10.2001р. №1306) визначено, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Згідно з ч.1 ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення права керування транспортними засобами на строк від шести місяців до одного року.
За приписами п.9 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення смерть особи, котра вчинила адміністративне правопорушення, виключає як складання протоколу про вчинення цією особою адміністративного правопорушення у порядку ст.ст.254-256 Кодексу України про адміністративні правопорушення, так і початок процедури притягнення до адміністративної відповідальності.
Разом із тим, у контексті ст.6, 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст.8 Конституції України означена вище подія відносно інших учасників суспільних відносин не може бути кваліфікована як беззаперечний і неспростовний факт відсутності події та складу адміністративного проступку та відсутності вини померлої особи у наслідках вчиненого нею діяння.
У межах спірних правовідносин постановою старшого слідчого ВРЗуСТ СУ ГУ НП в Харківській області від 31.05.2025р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12025220000000639 від 11.05.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, зазначено, що у діях водія - ОСОБА_4 (тобто загиблого військовослужбовця) доведено, що саме загиблим (померлим) військовослужбовцем було допущено порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху, саме це діяння неминуче спричинило зіткнення автомобіля під керуванням померлого військовослужбовця (за відсутності впливу будь-яких інших факторів) із перешкодою у вигляді бетонних блоків та габіонів із піском, саме травми від зіткнення автомобіля під керуванням померлого військовослужбовця (за відсутності впливу будь-яких інших факторів) із перешкодою у вигляді бетонних блоків та габіонів із піском спричинили смерть військовослужбовця.
Сторона заявника цих обставин у ході розгляду справи жодним чином не заперечила та не спростувала.
Тож, у межах спірних правовідносин має місце випадок смерті військовослужбовця саме унаслідок вчинення військовослужбовцем адміністративного правопорушення у вигляді недотримання вимог ч.1 ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення або ст.125 Кодексу України про адміністративні правопорушення через порушення вимог п.12.1 Правил дорожнього руху.
Відсутність документального оформлення цього факту через приписи національного закону України (п.9 ч.1 ст.247 Кодексу України про адміністративні правопорушення) згідно з ст.8 Конституції України не може призводити до настання необґрунтованих вигод, преференцій, привілеїв, покращення правового становища учасників суспільних відносин.
Згідно з ст.18 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, установленому порядку управління, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Відповідно до ст.19 Кодексу України про адміністративні правопорушення не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоч і передбачена цим Кодексом або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена в стані необхідної оборони, тобто при захисті державного або громадського порядку, власності, прав і свобод громадян, установленого порядку управління від протиправного посягання шляхом заподіяння посягаючому шкоди, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається явна невідповідність захисту характерові і суспільній шкідливості посягання.
У ході розгляду справи сторона позивача не зазначала доводів та не подавала доказів про існування у межах спірних правовідносин на момент скоєння автомобілем під керування загиблого (померлого) військовослужбовця факторів, окреслених законодавцем у ст.18 Кодексу України про адміністративні правопорушення чи у ст.9 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Судом самостійно за власної ініціативою на виконання ч.4 ст.9 КАС України доказів існування джерел здобуття таких доказів не відшукано.
Тож, суду належить погодитись із правовою позицією суб”єкта владних повноважень про те, що сукупність фізично наявних у розпорядженні об”єктивних даних на момент вчинення оскарженої відмови не могла бути витлумачена інакше, ніж настання смерті військовослужбовця унаслідок виключно власних дій військовослужбовця з приводу керування транспортним засобом без дотримання вимог п.12.1 Правил дорожнього руху, що (слід розуміти - порушення припису Правил дорожнього руху) спричинило зіткнення автомобіля з перешкодою на дорозі, що (слід розуміти – зіткнення) спричинило настання травм у водія, що (слід розуміти – ушкодження цілісності організму людини) і спричинило смерть військовослужбовця під час транспортування каретою швидкої допомоги до закладу охорони здоров”я. 
Наведений безпосередній та прямий причинно-наслідковий зв”язок згідно з ч.2 ст.3 Закону України від 20.12.1991р. №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" унеможливлює набуття заявниками правового статусу члена сім”ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби.
Також, відправляючи правосуддя у даній справі, суд зважає, що відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 25.08.2026р. по справі №120/16733/24 "...смерть військовослужбовця, яка унеможливила здійснення провадження у справі про адміністративне правопорушення та його притягнення до адміністративної відповідальності в порядку, визначеному КУпАП, сама по собі не виключає можливості встановлення у межах цієї справи факту вчинення ним адміністративного правопорушення, якщо такий факт підтверджується належними і допустимими доказами. Оскільки встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать, що порушення військовослужбовцем вимог Правил дорожнього руху безпосередньо спричинило дорожньо-транспортну пригоду та його смерть, відсутність постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не є визначальним для вирішення питання про призначення одноразової грошової допомоги.".
Суд не знаходить підстав для відхилення цього правового висновку Верховного Суду, позаяк за матеріалами справи смерть військовослужбовця у межах спірних правовідносин знаходиться у безпосередньому та причинно-наслідковому зв"язку із обставинами керування загиблим військовослужбовцем транспортним засобом, котрий за відсутності дії будь-яких сторонніх факторів унаслідок лише недотримання п.12.1 Правил дорожнього руху здійснив зіткнення з нерухомою перепоною, що спричинило пошкодження транспортного засобу, що зумовило настання ушкоджень цілісності організму людини, котрі із неминучистю призвели до смерті військовослужбовця.
Продовжуючи розгляд справи, суд відзначає, що критерії законності управлінського волевиявлення (як у формі рішення, так і у формі діяння) суб`єкта владних повноважень викладені законодавцем у приписах ч.2 ст.2 КАС України і у силу ч.2 ст.77 КАС України обов`язок доведення факту дотримання цих критеріїв покладений, насамперед, на суб`єкта владних повноважень шляхом подання до суду доказів та наведення у процесуальних документах доводів як відповідності закону вчиненого волевиявлення, так і помилковості аргументів іншого учасника справи, що між тим, у силу правових висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020р. по справі №520/2261/19, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21 не виключає ані визначеного ч.1 ст.77 КАС України обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову, ані використання судом стандартів доказування згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. у справі №916/3027/21, адже реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути кваліфікована у якості доведеної виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Викладені вище міркування окружного адміністративного суду також є цілком релевантними правовій позиції постанови Верховного Суду від 19.01.2023р. у справі №520/6006/21, де указано, що: 1) у праві існують три основні стандарти доказування: "баланс імовірностей" (balance of probabilities) або "перевага доказів" (preponderance of the evidence); "наявність чітких та переконливих доказів" (clear and convincing evidence); "поза розумним сумнівом" (beyond reasonable doubt) та у справах, де суб`єкт владних повноважень доводить правомірність своїх рішень, що передбачають втручання у власність або діяльність суб`єкта приватного права (зокрема, притягнення його до відповідальності), подані таким суб`єктом владних повноважень докази, за загальним правилом, повинні відповідати критерію "поза розумним сумнівом"; 3) Цей висновок сформульований Верховним Судом, зокрема у постановах від 14.11.2019р. у справі №822/863/16, від 21.11.2019р. у справі №826/5857/16, від 11.02.2020р. у справі №816/502/16, від 16.06.2020р. у справі №756/6984/16-а та від 18.11.2022р. у справі №560/3734/22.
Окрім того, за сформульованими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023р. по справі №916/3027/21 стандартами доказування: 1) покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були; 2) суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. 
Кваліфікуючи реально вчинене у спірних правовідносинах управлінське волевиявлення суб`єкта владних повноважень, суд виходить із того, що за загальним правилом під рішенням суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмовий акт, під дією суб`єкта владних повноважень слід розуміти вчинок посадової/службової особи, під бездіяльністю суб`єкта владних повноважень слід розуміти невиконання обов`язків, під відмовою суб`єкта владних повноважень слід розуміти письмово зафіксоване діяння з приводу незадоволення звернення приватної особи.
За змістом правових позицій постанови Верховного Суду від 03.06.2020р. у справі №464/5990/16-а та постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2022р. у справі №9901/276/19 протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень є зовнішня форма поведінки (діяння) органу/посадової особи у вигляді неприйняття рішення (нездійснення юридично значимих дій) у межах компетенції за наявності фізичної змоги реалізувати управлінську функцію.
У межах спірних правовідносин суб”єктом владних повноважень було вчинене управлінське волевиявлення у формі відмови у набутті заявниками правового статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби. 
У силу правового висновку п.46 постанови Верховного Суду від 24.03.2026р. по справі №640/9010/22 Верховний Суд неодноразово викладав висновки з приводу важливості принципу правової (справедливої) процедури (постанова від 16.04.2020р. у справі №495/5105/17, постанова від 13.03.2020р. у справі №805/2340/17-а), яка є невід`ємною частиною верховенства права. Вказаний принцип спрямований на забезпечення справедливого ставлення до особи під час прийняття актів суб`єктом владних повноважень. Правова (справедлива) процедура встановлює стандарти у процесі прийняття актів суб`єктами владних повноважень, які відображені в рішеннях Європейського суду з прав людини, у яких здійснюється застосування статті 6 Конвенції, яка передбачає дотримання процесуальних (процедурних) гарантій у судовому провадженні.
У постанові від 30 липня 2020 року у справі № 824/875/19-а Верховний Суд наголосив, що вказані гарантії поширюються і на адміністративні процедури за участі суб`єкта владних повноважень. Згідно з цією статтею має бути забезпечене право особи: бути поінформованим; мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту; захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника; ознайомитися з матеріалами справи; вона має можливість висловити свою думку перед оголошенням рішення; на обґрунтування органом влади прийняття несприятливих актів; на визначення порядку їх оскарження, на відшкодування заподіяної шкоди.
Основна мета правової (справедливої) процедури - щоб суб`єкти владних повноважень, діяли правомірно, тобто належно, згідно з визначеними нормами права, але такими нормами права, які відповідають критеріям природного права, моральності, розумності, справедливості, а також загальноправовим принципам, що встановлені органами правосуддя.
Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Тлумачення змісту цієї норми процесуального закону було викладено Верховним Судом у постанові від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18), де указано, що обов`язковою умовою визнання протиправним волевиявлення суб`єкта владних повноважень є доведеність приватною особою факту порушення власних прав та інтересів та доведеність факту невідповідності закону оскарженого управлінського волевиявлення.
Оцінивши добуті по справі докази в їх сукупності за правилами ст.ст.72-77, 90, 211 КАС України, суд доходить до переконання про те, що у спірних правовідносинах суб`єктом владних повноважень було забезпечено дотримання вимог ч.2 ст.19 Конституції України та ч.2 ст.2 КАС України, позаяк обставини спірних правовідносин були з`ясовані із достатньою повнотою, зміст належної норми права був витлумачений правильно, за сукупності фізично наявних об”єктивних даних суб’’єкт владних повноважень не мав правових підстав для вчинення будь-якого іншого легального управлінського волевиявлення, окрім вчинення відмови у набутті заявниками правового статусу члена сім`ї військовослужбовця, який загинув (помер) чи пропав безвісти під час проходження військової служби, бо смерть військовослужбовця настала від власного діяння військовослужбовця під час керування автомобілем з приводу недотримання вимог п.12.1 Правил Дорожнього руху.
Тож, за наслідками розгляду справи слід визнати доведеним за правилами ч.2 ст.77 КАС України факт відповідності ч.2 ст.2 КАС України реально вчиненого суб”єктом владних повноважень управлінського волевиявлення та навпаки – не доведеним за правилом ч.1 ст.77 КАС України факт існування у заявника порушеного публічного права (інтересу) у межах спірних правовідносин.
Указане є визначеною процесуальним законом підставою для залишення позову без задоволення.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту. 
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Розподіл витрат з оплати судового збору по справі слід здійснити відповідно до ст.139 КАС України та Закону України "Про судовий збір". 
Керуючись ст.ст. 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст.ст.4-12, 72-78, 90, 211, 241-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов - залишити без задоволення.
Роз`яснити, що рішення суду підлягає оскарженню до Другого апеляційного адміністративного суду згідно з ч.1 ст.295 КАС України (протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення); набирає законної сили відповідно до ст.255 КАС України.

Суддя А.В. Сліденко