КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

EjHxVVNTBNBFBСправа № 753/25948/25                                                                   Головуючий у суді І інстанції Котенко Р.В.
Провадження № 22-ц/824/10083/2026                                                 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
05 серпня 2026 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_2, про видачу обмежувального припису,
 
в с т а н о в и в:
 
У грудні 2025 року ОСОБА_1. звернувся до суду із заявою про видачу обмежувального припису, в якій просив застосувати до ОСОБА_2 заходи тимчасового обмеження прав та покласти на нього відповідні обов'язки, а саме:
- заборонити ОСОБА_1. перебувати у місці проживання постраждалої особи - ОСОБА_1. за адресою: АДРЕСА_1, строком на шість місяців;
- заборонити ОСОБА_1. наближатися на відстань ближче ніж 300 метрів до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1. за адресою: АДРЕСА_1, строком на шість місяців.
На обґрунтування своїх вимог заявник зазначив, що проживає за вказаною адресою разом зі своєю донькою - ОСОБА_3., її чоловіком (зятем) - ОСОБА_2., а також онукою - ОСОБА_4., 2001 року народження. Квартира належить йому на праві приватної власності.
У жовтні 2022 року донька разом із чоловіком почали виганяти заявника з квартири, у зв'язку з чим він був вимушений звертатися за допомогою до працівників поліції.
Після прибуття працівників поліції донька повідомила, що зазначена квартира нібито належить їй на підставі договору дарування. Водночас заявник зазначає, що жодних договорів дарування він не підписував та вважає, що донька разом зі своїм чоловіком шахрайським шляхом заволоділи його майном.
Вказував, що ОСОБА_2. зловживає алкогольними напоями та офіційно ніде не працює. Між ним та ОСОБА_2. регулярно виникають конфліктні ситуації, які супроводжуються проявами фізичного насильства, у зв'язку з чим заявник неодноразово був змушений звертатися до поліції.
За словами заявника, ОСОБА_2. систематично здійснює щодо нього психологічний тиск, ображає нецензурною лайкою, а також інколи застосовує фізичну силу. Станом на момент звернення до суду заявник побоюється перебувати поруч із ОСОБА_2., оскільки має обґрунтовані побоювання за своє здоров'я та життя.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1. про видачу обмежувального припису відмовлено.
В апеляційній скарзі заявник посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, не врахував усіх обставин справи та не надав їм належної оцінки. Суд звів питання домашнього насильства виключно до наявності адміністративного протоколу, витягу з ЄРДР або термінового заборонного припису, хоча закон не містить такої вимоги як обов'язкової умови для видачі обмежувального припису.
Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» та статті 350-4 ЦПК України. Відповідно до закону, для видачі обмежувального припису достатньо наявності обґрунтованих ризиків, а не доведеного факту вчинення насильства у кримінально-правовому значенні.
Суд фактично підмінив стандарт доказування і вимагав доведення вини, що суперечить правовій природі такого провадження. При цьому матеріали справи містять системні конфлікти, фізичне насильство (факт задушення), виклики поліції, адміністративне провадження за статтею 173-2 КУпАП, страх заявника за своє життя. Ці обставини прямо свідчать про високий рівень ризику.
Крім того, суд не врахував вік заявника, якому повних 86 років і який фізично не може нашкодити заінтересованій особі. 
Водночас Верховний Суд неодноразово зазначав для застосування обмежувального припису достатньо сукупності непрямих доказів і пояснень постраждалої особи.  При цьому суд формально послався на практику Верховного Суду, але не застосував її по суті та не зробив реальної оцінки ризиків. Натомість Верховний Суд у подібних справах зазначає: пріоритет - захист особи, а не формальний підхід до доказів.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його заяву та видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2
Відзив на апеляційну скаргу від заінтересованої особи до суду апеляційної інстанції не надійшов.
У судовому засіданні ОСОБА_1. та його представник - адвокат Куліш Б.М. апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
ОСОБА_2. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції. Пояснив суду, що до 2022 року ОСОБА_1. проживав у селі в Яготинському районі Київської області. З початком повномасштабного вторгнення він з дружиною забрали його до себе у квартиру. Зазначив, що проживаючи в селі, ОСОБА_1. писав і подавав скарги в різні інстанції на сусідів. З початком проживання у квартирі почав писати скарги на нього, що приводило до конфліктів між ними. Не вважає такі скарги обґрунтованими, проте змушений постійно виправдовуватись перед службами, поліцією та судом. Можливо причиною написання цих скарг є стан здоров'я ОСОБА_1., однак він не погоджується обстежитись у лікаря. Наголосив на тому, що він більше двадцяти років проживає у квартирі зі своєю сім'єю, йому нікуди йти, а тому задоволення заяви ОСОБА_1. призведе до того, що він змушений буде проживати без своєї сім'ї.
Також ОСОБА_2. надав апеляційному суду копію рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 березня 2026 року у справі № 753/11526/23, яким було відмовлено в позові ОСОБА_1. до ОСОБА_3. про витребування майна з чужого незаконного володіння і яким було встановлено, що ОСОБА_1. дійсно подарував у 2003 році своїй доньці ОСОБА_5. квартиру, в якій вони всі разом проживають і на даний час.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, із даною заявою про видачу обмежувального припису ОСОБА_1. звернувся до суду 02 грудня 2025 року.
До заяви він додав повідомлення Департаменту патрульної поліції у м. Києві від 04 листопада 2025 року на адресу Управління соціальної та ветеранської політики Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації щодо вжитих працівниками поліції заходів, пов'язаних з домашнім насильством для проведення профілактичної роботи. Відповідно до вказаного повідомлення на ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства фізичного та психологічного характеру відносно ОСОБА_1. (образи, погрози, стусани) (а.с. 11).
У судових засіданнях, які відбулись 05 та 12 грудня 2025 року, ОСОБА_1. надав суду низку доказів, які були прийняті судом і долучені до матеріалів справи.
02 жовтня 2023року ОСОБА_1. звернувся із заявою на адресу Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації.
Суть заяви зводилась до того, що ОСОБА_1. є власником квартири АДРЕСА_1. Проте в жовтні 2022 року його донька та зять почали його виганяти з квартири. Від них він дізнався, що квартира йому не належить, оскільки він її подарував доньці. Стверджував, що договір дарування він не укладав. Крім того, пенсійною карткою ОСОБА_1. користувався його зять, який останній раз зняв 1 500 грн і не повернув (а.с. 36-37).
Як вбачається із листа Дарницького районного в м. Києві центру соціальних служб від 18 жовтня 2023 року на адресу Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, з метою з'ясування обставин, що склались сім'ї та проведення оцінки потреб сім'ї, 06 жовтня 2023 року фахівці Центру спільного з представником Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації здійснили виїзд за вищевказаною адресою. Під час відвідування родини вдома перебували ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_3. ОСОБА_1 повідомив, що протягом останніх двох років потерпає від домашнього насильства зі сторони свого зятя ОСОБА_2 і доньки ОСОБА_3. Зі слів чоловіка, зять і донька з його пенсійної картки сплачують комунальні послуги, але не віддавали йому решту коштів; зять принижує, не дає користуватись ванною кімнатою, пральною машиною, відром для сміття. Також наголосив, що донька підробила документ права власності на його житло і наразі він займається вирішенням питання повернення майна у свою власність. До того ж, ОСОБА_1. зазначив, що під час виклику поліції з приводу психологічного насильства зі сторони своєї доньки працівники поліції майже не спілкувались з ним (тільки просили показати документ права власності на житло), а лише з його донькою, після чого склали протокол щодо хибного виклику поліції. Чоловік повідомив, що з його пенсійної картки було автоматично стягнуто штраф, через що наразі він отримує юридичну допомогу у Лівобережному київському міському центрі з надання безоплатної вторинної правової допомоги щодо скасування неправомірного призначення адміністративного стягнення. Донька ОСОБА_1. - ОСОБА_3. зазначила, що не знала, як вирішувати конфліктні ситуації в сім'ї, але тепер намагатиметься ставитись з розумінням до потреб свого батька. З ОСОБА_1 та ОСОБА_3 обговорено ситуацію, що склалась в сім'ї, з результатами оцінки потреб складено відповідний акт та висновок (а.с. 41-42).
20 жовтня 2023 року ОСОБА_1. звернувся із заявою до Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якій вказав, що 17 жовтня 2023 року о 00:30 годин він відчинив двері своєї кімнати. В цей момент його зять ОСОБА_6. гримнув по дверях кімнати ОСОБА_1., так що ледь скло не посипалось з них. ОСОБА_1. запитав зятя навіщо він це робить. На що ОСОБА_2. схопив його за одяг на грудях і почав трясти, а потім душити та кричав «я тебе вб'ю, ти тут ніхто, забирайся з квартири». На крики із своїх кімнат вийшли донька ОСОБА_3 та онука і вони відтягли ОСОБА_2 ОСОБА_1. викликав поліцію, проте поліція його не опитувала, його відправили спати і на кухні складали протокол (а.с. 39).
Як вбачається із листа Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації на адресу Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві, до Управління соціального захисту 02 та 20 жовтня 2023 року і 02 січня 2024 року надійшли заяви ОСОБА_1., в яких останній скаржиться на систематичне вчинення щодо нього домашнього насильства зі сторони його зятя ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3. Зі слів заявника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчиняють психологічне домашнє насильство, яке проявляється у словесних образах, залякування, приниженні, погрозах, обмежені у доступі до місць загального користування. Заявник стверджував, що метою вчинення щодо нього насильства є позбавлення житла та бажання родичів передчасної смерті останнього, про що неодноразово заявляла донька та зять (а.с. 40).
02 січня 2024 року ОСОБА_1. звернувся з черговою заявою до Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якій зазначив про черговий конфлікт, який стався між ним та зятем ОСОБА_2. 30 грудня 2023 року з приводу користування світлом. ОСОБА_2. вимикав світло, стверджуючи, що він за нього сплачує, а ОСОБА_1. вмикав. Після цього ОСОБА_2. почав штовхати ОСОБА_1. від вимикача, кричав, що він йшов геть. ОСОБА_1. звернувся до консьєржки, щоб зафіксувати в книзі цю ситуацію, як домашнє насильство. Проте до квартири зайшли працівники поліції і сказали ОСОБА_1 написати пояснення з приводу того, що він кидався з ножем на ОСОБА_2 Під тиском вони змусили ОСОБА_1. підписати акт, в якому зафіксовано, що він напав на свого зятя (а.с. 43).
Вказана у заяві від 02 січня 2024 року інформація була перевірена Дарницьким районним в місті Києві центром соціальних послуг. З метою з'ясування обставин, що склались в сім'ї та проведення оцінки потреб сім'ї, 11 січня 2024 року фахівці Центру спільного з представником Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації здійснили виїзд за адресою ОСОБА_1. Як зазначено в інформаційному листі Дарницького районного в м. Києві центру соціальних послуг від 24 січня 2024 року № 101/47-80, ОСОБА_1 повідомив, що протягом останніх двох років потерпає від домашнього насильства психологічного, фізичного та економічного характеру зі сторони свого зятя ОСОБА_2 (зять штовхає, б'є, обмежує доступ до ванної кімнати, на кухні вимикає світло, коли він їсть, принижує, обзиває). Зі слів ОСОБА_1., працівники поліції, які приїжджають на виклик щодо вчинення насильства до нього, поводять себе зверхньо, примусили його зізнатись в нападі на зятя, захищають саме зятя, а не його, як постраждалого. Під час перебування у квартирі ОСОБА_2 поводив себе агресивно: вимикав світло на кухні під час бесіди з ОСОБА_1, грубим тоном відповідав на запитання. Донька ОСОБА_1 - ОСОБА_3. уникала контактів з представниками служб, не виявляла турботи до свого батька і бажання з'ясувати ситуацію в родині. Від подальших послуг Центру ОСОБА_1 відмовився, зазначивши, що потребує лише одного - щоб його не кривдили рідні. За результатами оцінки потреб складено акт оцінки потреб ОСОБА_1 від 11 січня 2024 року (а.с. 45-48).
22 січня 2024 року ОСОБА_1. звернувся з черговою заявою до Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якій знову викладав обставини конфлікту із зятем, який стався 30 грудня 2023 року і з приводу якого він вже звертався із заявою від 02 січня 2024 року (а.с. 49).
15 липня 2024 року ОСОБА_1. звернувся з черговою заявою до Управління соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, в якій посилався на те, що його родичі не допускають його до квартирних комунікації: туалет, вода, електроплита тощо, постійно принижують і кидаються в бійку (а.с. 51).
Відповідно до акту оцінки потреб сім'ї/особи та висновку від 04 грудня 2025 року, який був складений Дарницьким районним в м. Києві центром соціальних послуг на підставі опитування ОСОБА_1., встановлено, що наявні складні життєві обставини. Основними ознаками СЖО та чинниками, що їх спричиняють, є домашнє насильство психологічного, економічного та фізичного характеру по відношенню до ОСОБА_1. зі сторони зятя ОСОБА_2 та доньки ОСОБА_3. Тривалість існування проблеми декілька років. У висновку зазначено, що ОСОБА_1. не потребує надання соціальних послуг (а.с. 27-30).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Як наголошено у пунктах 3, 6, 7, 8 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі України про адміністративні правопорушення та Кримінальному кодексі України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
Частиною третьою статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, за умови спільного проживання, а також на суб'єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству.
Частиною другою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» встановлено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (частина третя статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (частина четверта статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19) зробив висновок про те, що притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2020 року у справі № 754/11171/19 (провадження № 61-21971св19) зазначено, що при вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 та від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц.
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20) зазначено, що сам факт звернення заявника до органів поліції щодо вчинення домашнього насильства без належних та допустимих доказів, що підтверджують такі дії, не є достатнім підтвердженням вчинення такого насильства та застосування судом до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Верховний Суд у постанові від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19) зазначив, що факт внесення відомостей про кримінальне провадження до ЄРДР за відсутності інших доказів вчинення домашнього насильства не є безумовною підставою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
При вирішенні питання щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства суд має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви, суд першої інстанції вказав, що за встановлених обставин відсутні встановлені факти домашнього насильства. Сам факт звернення заявника до правоохоронних органів із заявою свідчить про наявність тривалого конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_2., але не підтверджує, що наявні ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Враховуючи наведені обставини та співставляючи інтереси учасників справи, з урахуванням суспільних інтересів, суд дійшов висновку, що заявник не надав суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення домашнього насильства щодо нього, а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв'язку із невчиненням щодо ОСОБА_2 обмежувального припису.
З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. виникли неприязні стосунки внаслідок порядку користування квартирою.
На ОСОБА_2 Дарницьким УП ГУ НП у м. Києві двічі складались протоколи про вчинення адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУАП, а саме за події, які відбувались 30 грудня 2023 року та 03 листопада 2025 року. Проте постановами суду адміністративні провадження були закриті за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Також складався адміністративний протокол про вчинення адміністративного правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУАП щодо доньки ОСОБА_1. - ОСОБА_3. за події, які відбулись 29 липня 2024 року. Проте провадження у справі про адміністративне правопорушення також було закрите за відсутності події та складу адміністративного правопорушення.
Разом із тим, за ті ж самі події, які відбулись 29 липня 2024 року протокол про адміністративне правопорушення за частиною 1 статті 173-2 КУАП був складений також і на самого ОСОБА_1. Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року він був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Отже, з врахуванням таких обставин, сам факт звернення заявника до органів поліції або до соціальних служб не може бути підставою для застосування до ОСОБА_2 спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які передбачені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
У матеріалах справи відсутні докази вчинення домашнього насильства, а заявником не доведено належними та допустимими доказами, що щодо нього вчиняються будь-які форми насильства заінтересованою стороною.
Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. дійсно виникають конфліктні ситуації, проте вказані конфлікти були предметом оцінки судів, які не встановили, що з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1. чиниться домашнє насильство.
Водночас, як вже наголошувалось колегією суддів, обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про відсутність ризиків продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві щодо заявника.
З наведених підстав не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що суд застосував до нього надмірний стандарт доказування.
Надані заявником та здобуті в ході розгляду справи докази на підтвердження вчинення щодо нього з боку заінтересованої особидомашнього насильства не свідчать про наявність обставин, якими обґрунтовувалась заява про видачу обмежувального припису.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції і не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам заявника.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи заявника є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції у даній справівідповідає вимогам матеріального та процесуального законодавства, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1. необхідно залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року- без змін.
Оскільки заявник звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 серпня 2026 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб

Судді:                                                                                   О.В. Борисова

Д.О. Таргоній