Справа № 454/550/25	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Веремчук О. А. ,
за участю секретаря Баран О.Я.
та представника відповідача Онищак М.П. ,,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокаль справу запозовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у м.Львові про про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань у м.Львові (надалі ТУ ДБР у м.Львові) в його користь 29,00грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000 000грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями посадовими (службовими) особами Державного бюро розслідувань (далі ДБР).
Позов мотивовано тим, що ТУ ДБР у м.Львові не внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (надалі ЄРДР) за його заявою. 
Надалі ухвалою слідчого судді зобов`язано ТУ ДБР у м.Львові внести до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за його заявою.
Представник відповідача ТУ ДБР у м.Львові подав відзив, у якому на заперечення позовних вимог зазначив, що ОСОБА_1 не надав доказів спричинення йому матеріальної та моральної шкоди, а вказані ним обставини щодо невнесення до ЄРДР відомостей за його заявою не свідчать про заподіяння йому такої шкоди.
В даному випадку ОСОБА_1 наділений правом оскарження дій посадових осіб ДБР у визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України порядку, що ним і було реалізовано. Крім того, кримінальне провадження за вказаною заявою ОСОБА_1 на даний час закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. 
Позивач подав відповідь на відзив та зазначив, що в позовній заяві чітко зазначив обставини, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди.
Вважає, що відповідач, подаючи відзив на позов, порушує норми ст.1167 ЦК України та зобов`язаний визнати позов, оскільки ухвалою слідчого судді визнано незаконність дій уповноважених осіб ТУ ДБР у м.Львові.
Позивач ОСОБА_1 надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву.
Заслухавши представника відповідача та дослідивши докази по справі, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що листом начальника відділу організації прийому громадян, розгляду звернень та запитів Управління забезпечення діяльності Державного бюро розслідувань заяву ОСОБА_1 було направлено за належністю для розгляду до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові.
Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 05.04.2022р. задоволено скаргу ОСОБА_1 та зобов`язано ТУ ДБР у м.Львові внести відомості до ЄРДР за заявою останнього від 04.02.2022р.
В свою чергу ТУ ДБР у м.Львів внесло відомості до ЄРДР щодо фактів викладених у заяві ОСОБА_1 , що стверджується витягом з ЄРДР.
За наслідками проведення досудового розслідування постановою ТУ ДБР у м.Львів від 07.08.2023р. закрито кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, що стверджується постановою про закриття кримінального провадження.
Таким чином встановлено, що позивач реалізував своє право на оскарження процесуальних рішень слідчого, що цілком вказує на відновлення його законних інтересів.
Згідно висновків, що містяться у постанові ВСУ у справі №638/8636/17-ц від 13.05.2020р., сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.
Згідно з ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч. 3, 4 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, згідно з якою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Згідно зі ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивач у позовній заяві зазначив, що бездіяльністю Львівської обласної прокуратури
було порушено його конституційні права та жодні закони не обмежують суму відшкодування моральної шкоди.
Однак, позивачем не представлено доказів, які б доводили заподіяння йому моральних страждань.
Зокрема, позивачем не обґрунтовано, та не підтверджено належними і допустимими доказами, в чому саме полягали неправомірні дії працівників Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у м.Львові та яким чином ці неправомірні дії негативно вплинули на його моральний та душевний стан, який зв`язок таких дій з негативними наслідками для позивача. 
Слід також зазначити, що в даному випадку оскарження позивачем невнесення службовими особами Львівської обласної прокуратури відомостей до ЄРДР за його заявою у визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України порядку є належним захистом його прав.
Позивачем також не обґрунтовано доказами і розмір заявленої моральної шкоди, зокрема, не зазначено, з чого саме позивач виходив при визначенні суми в 1 000 000грн., а відсутність в законодавстві обмеження щодо максимального розміру відшкодування не може бути підтвердженням визначення такого розміру.
Важливо також зазначити, що передбачене законодавством відшкодування моральної шкоди не може бути засобом для безпідставного збагачення.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, а тому в позові слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд 

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташоване у м.Львові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – відмовити.
Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено 15.07.2026 року.
Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Тариторіальне управління Державного бюро розслідувань у м.Львові, ЄДРПОУ:42334907, місцезнаходження: вул.Кривоноса, 6, м.Львів. 

Головуючий: О. А. Веремчук