ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
13.07.2026	Справа № 910/4704/26	
Господарський суд міста Києва у складі судді І.О. Андреїшиної, розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін господарську справу 
За позовом Фізичної особи-підприємця Острянка Володимира Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )
до Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, б.50А, ідентифікаційний код: 31453620)
про стягнення 526 912,06 грн, 

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Фізична особа-підприємець Острянко Володимир Іванович звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «МВВ Інструментс» про стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04.01.2021 у розмірі 526 912,06 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.04.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи № 910/4704/26 здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
07.05.202 6через підсистему «Електронний суд» позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просить суд накласти арешт на грошові кошти відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс", розміщені на його банківських рахунках, в межах суми 526 912,06 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.05.2026 у задоволенні заяви Фізичної особи-підприємця Острянка Володимира Івановича про забезпечення позову відмовлено. 
До суду відзив на позовну заяву не надходив.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами (ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України).
Судом, також враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України №1-5/45 від 25 січня 2006, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.
Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.
Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
04 січня 2021 року між Фізичною особою-підприємцем Острянко Володимировим Івановичем (далі - орендодавець, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МВВ Інструменте» (далі - орендар, відповідач) було укладено договір № ДоОр-2/04/01/21 оренди нежитлового приміщення (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1. договору орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нерухоме майно - нежитлове приміщення (далі - об`єкт оренди) відповідно до умов цього договору.
Згідно з п. 1.3. договору об`єкт оренди, згідно з умовами даного оговору, складається з нежитлових приміщень, що розміщені на першому поверсі, загальною площею 94,2 кв.м. (дев`яносто чотири цілих дві десятих метри квадратних). Об`єкт оренди знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 182 (перший поверх). План-схема об`єкту оренди є невід`ємною частиною договору.
Пунктом 3.1. договору сторони погодили, що за користування об`єктом оренди сплачується орендна плата. Сторони дійшли згоди, що орендна плата по договору починає нараховуватися з моменту підписання Акту приймання-передачі об`єкта оренди.
Акт приймання-передачі до договору оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року підписано між позивачем та відповідачем 04 січня 2021 року.
Пунктом 3.2. договору Сторони закріпили, що розмір орендної плати визначається за домовленістю сторін і становить 30 250,00 грн, без врахування суми компенсації комунальних та інших поточних платежів за обслуговування Об`єкта оренди.
Згідно з п. 3.3. договору до суми компенсації комунальних ті інших поточних платежів за обслуговування об`єкта оренди орендарем додатково сплачується 5%.
Відповідно до п. 3.5. договору орендна плата за поточний місяць вноситься орендарем у національній валюті України - гривні, в безготівковій формі, шляхом перерахування оплати на поточний рахунок орендодавця, який зазначений в пункті 13 договору, не пізніше 25 числа поточного місяця незалежно від наслідків господарської діяльності орендаря.
Пунктом 3.6. договору сторони погодили, що крім орендної плати орендар оплачує орендодавцю витрати, пов`язані із забезпеченням орендованого приміщення електроенергією, тепло-, водопостачанням, та інші витрати, які несе орендодавець в зв`язку з діяльністю орендаря. Розмір компенсації розраховується на підставі тарифів підприємств-постачальників комунальних послуг з додаванням 5% до суми компенсації і складеного орендодавцем розрахунку витрати споживання орендарем вказаних послуг згідно з виставленими орендодавцем до сплати рахунків, що виставляється останнім до двадцятого числа поточного місяця за попередній місяць. Такі рахунки орендар зобов`язується сплатити не пізніше 30 числа поточного місяця.
Відповідно до п. 3.7. договору у випадку встановлення лічильників, орендар сплачує комунальні послуги на підставі показників лічильників і відповідних тарифів та згідно з виставленими орендодавцем до оплати рахунків.
Згідно з п. 11.2 договору договір укладений строком на 2 роки та 11 місяців, до 3 грудня 2023 року.
04 грудня 2023 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду № 1 до договору оренди нежитлового приміщення № ДоОР-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року (далі - - додаткова угода №1).
Пунктом 1 додаткової угоди № 1 сторони домовились подовжити термін дії договору до 01 травня 2026 року.
Пунктом 2 додаткової угоди №1 сторони дійшли згоди, що з 1 травня 2025 року розмір орендної плати встановлюється на рівні 45000 грн за місяць користування об`єктом оренди, без врахування суми компенсації комунальних та інших поточних платежів за обслуговування об`єкта оренди.
На виконання умов договору між сторонами підписувалися відповідні акти наданих послуг, які не були оплачені в повному обсязі:
- за 2023 рік: акт № 14 від 14.03.2023;
- за 2024 рік: акт № 62 від 30.03.2024; акт № 63 від 31.03.2024; акт № 64 від 31.03.2024; акт № 65 від 30.04.2024; акт № 129 від 30.04.2024; акт № 130 від 30.04.2024; акт № 131 від 31.05.2024; акт № 132 від 31.05.2024; акт № 133 від 31.05.2024; акт № 134 від 30.06.2024; акт № 135 від 30.06.2024; акт № 136 від 30.06.2024; акт № 137 від 31.07.2024; акт № 138 від 31.07.2024; акт № 139 від 31.07.2024; акт № 153 від 31.08.2024; акт № 154 від 31.08.2024; акт № 155 від 31.08.2024; акт № 170 від 30.09.2024; акт № 171 від 30.09.2024; акт № 172 від 31.10.2024; акт № 173 від 30.09.2024; акт № 190 від 31.10.2024; акт № 191 від 31.10.2024; акт № 210 від 30.11.2024; акт № 211 від 30.11.2024;акт № 212 від 30.11.2024; акт № 1від 31.12.2024; акт № 2 від 31.12.2024;
- за 2025 рік: акт № 1 від 31.01.2025; акт № 3 від 31.01.2025; акт № 7 від 31.01.2025; акт № 8 від 31.01.2025; акт № 2 від 28.02.2025; акт № 9 від 28.02.2025; акт № 10 від 31.03.2025; акт № 11 від 30.04.2025; акт № 16 від 30.04.2025; акт № 12 від 31.05.2025; акт №17 від 31.05.2025; акт № 15 від 30.06.2025; акт № 18 від 30.06.2025; акт № 33 від 30.09.2025; акт № 34 від 31.10.2025; акт № 38 від 31.10.2025; акт № 35 від 31.11.2025;
- за 2026 рік: акт № 3 від 31.01.2026; акт № 8 від 31.01.2026; акт № 4 від 28.02.2026; акт № 5 від 28.02.2026; акт № 9 від 28.02.2026; акт № 6 від 31.03.2026, акт № 11 від 22.04.2026 року.
Також позивач зазначає, що між сторонами підписувалися Акти звірки взаємних розрахунків, зокрема, за відповідні періоди. Останній Акт звірки взаємних розрахунків підписаний обома сторонами станом на 31.03.2026 року (підписані позивачем 17.03.2026 року та відповідачем - 18.03.2026 року).
У подальшому, 22 квітня 2026 року між позивачем та відповідачем укладено Додаткову угоду № 2 до договору оренди нежитлового приміщення № ДоОР-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року (далі за текстом - додаткова угода № 2).
Пунктом 1 додаткової угоди № 2 сторони дійшли взаємної згоди розірвати договір оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року з 22 квітня 2026 року.
Пунктом 2 додаткової угоди № 2 сторони погодили, що з моменту підписання цієї додаткової угоди № 2 сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та зобов`язаннями, окрім обов`язку орендаря погасити заборгованість перед орендодавцем на суму 526 912, 06 коп, а також вартість фактично використаної електроенергії за квітень 2026 року.
Крім того, 22 квітня 2026 року між позивачем та відповідачем підписано Акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення до договору оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року.
Згідно з п. 1 вказаного вище Акту у зв`язку із розірванням договору оренди нежитлового приміщення № доор-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року орендар повернув, а орендодавець прийняв з тимчасового платного користування об`єкт оренди: нежитлове приміщення загальною площею 94,2 м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 182 (перший поверх).
У пункті 6 Акту від 22.04.2026 року сторони зафіксували, що станом на дату підписання цього акту наявна заборгованість орендаря перед орендодавцем за договором оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року на загальну суму 526 912, 06 грн. 
Отже, позивач у позовній заяві зазначає, що починаючи з 2023 року відповідач почав ухилятися від виконання обов`язку щодо здійснення оплати орендної плати та інших платежів за договором. Оплати носили частковий та несистематичних характер, а починаючи з 2026 року жодної оплати з боку відповідача здійснено не було.
19 лютого 2026 року позивач направив на адресу відповідача претензію щодо погашення заборгованості від 01 лютого 2026 року.
Дана претензія направлена відповідачу листом з описам вкладення з повідомлення про вручення. Претензія отримана відповідачем 24.02.2026 року.
Станом на дату подання позовної заяви відповідач свої обов`язки не виконав.
З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 526 912, 06 грн.
Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, виходячи з наступного.
Стаття 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов`язковим для виконання сторонами.
Зобов`язання, в силу вимог статей 526, 525 Цивільного кодексу України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором оренди нерухомого майна, а відповідно до статті 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом (частина 1, 3 статті 760 ЦК України).
За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частини 1 та 5 статті 762 ЦК України).
Положенням ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Пунктом 2 додаткової угоди №1 сторони дійшли згоди, що з 1 травня 2025 року розмір орендної плати встановлюється на рівні 45 000,00 грн за місяць користування об`єктом оренди, без врахування суми компенсації комунальних та інших поточних платежів за обслуговування об`єкта оренди.
Судом встановлено, що на виконання умов договору між сторонами підписувалися відповідні акти наданих послуг:
- за 2023 рік: акт № 14 від 14.03.2023;
- за 2024 рік: акт № 62 від 30.03.2024; акт № 63 від 31.03.2024; акт № 64 від 31.03.2024; акт № 65 від 30.04.2024; акт № 129 від 30.04.2024; акт № 130 від 30.04.2024; акт № 131 від 31.05.2024; акт № 132 від 31.05.2024; акт № 133 від 31.05.2024; акт № 134 від 30.06.2024; акт № 135 від 30.06.2024; акт № 136 від 30.06.2024; акт № 137 від 31.07.2024; акт № 138 від 31.07.2024; акт № 139 від 31.07.2024; акт № 153 від 31.08.2024; акт № 154 від 31.08.2024; акт № 155 від 31.08.2024; акт № 170 від 30.09.2024; акт № 171 від 30.09.2024; акт № 172 від 31.10.2024; акт № 173 від 30.09.2024; акт № 190 від 31.10.2024; акт № 191 від 31.10.2024; акт № 210 від 30.11.2024; акт № 211 від 30.11.2024;акт № 212 від 30.11.2024; акт № 1від 31.12.2024; акт № 2 від 31.12.2024;
- за 2025 рік: акт № 1 від 31.01.2025; акт № 3 від 31.01.2025; акт № 7 від 31.01.2025; акт № 8 від 31.01.2025; акт № 2 від 28.02.2025; акт № 9 від 28.02.2025; акт № 10 від 31.03.2025; акт № 11 від 30.04.2025; акт № 16 від 30.04.2025; акт № 12 від 31.05.2025; акт №17 від 31.05.2025; акт № 15 від 30.06.2025; акт № 18 від 30.06.2025; акт № 33 від 30.09.2025; акт № 34 від 31.10.2025; акт № 38 від 31.10.2025; акт № 35 від 31.11.2025;
- за 2026 рік: акт № 3 від 31.01.2026; акт № 8 від 31.01.2026; акт № 4 від 28.02.2026; акт № 5 від 28.02.2026; акт № 9 від 28.02.2026; акт № 6 від 31.03.2026, акт № 11 від 22.04.2026 року.
Втім, як встановлено судом, відповідач, у встановлені договором строки, орендну плату та компенсацію витрат на комунальні послуги не здійснив у повному обсязі.
Більше того, судом встановлено, 22 квітня 2026 року між позивачем та відповідачем підписано Акт приймання-передачі (повернення) нежитлового приміщення до договору оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року.
Згідно з п. 1 вказаного вище Акту у зв`язку із розірванням договору оренди нежитлового приміщення № доор-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року орендар повернув, а орендодавець прийняв з тимчасового платного користування об`єкт оренди: нежитлове приміщення загальною площею 94,2 м., що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 182 (перший поверх).
У пункті 6 Акту від 22.04.2026 року сторони зафіксували, що станом на дату підписання цього акту наявна заборгованість орендаря перед орендодавцем за договором оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04 січня 2021 року на загальну суму 526 912, 06 грн. 
Тоді як, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Порушенням зобов`язання, у відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи, що факт порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань в частині повної сплати орендних платежів та компенсації витрат на комунальні послуги підтверджений матеріалами справи і не спростований відповідачем, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення № ДоОр-2/04/01/21 від 04.01.2021 у розмірі 526 912,06 грн.
Приймаючи до уваги наведене вище у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Фізичної особи-підприємця Острянка Володимира Івановича підлягають задоволенню.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з приписами статей 78-79 ГПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За приписами ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч.5 ст.236 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994р. Європейського суду з прав людини у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»). Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v. UKRAINE) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі справи слід покласти на відповідача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 129, 233, 238, 240-241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, 

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "МВВ Інструментс" (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, б.50А, ідентифікаційний код: 31453620) на користь Фізичної особи-підприємця Острянка Володимира Івановича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість за договором оренди у розмірі 526 912 (п`ятсот двадцять шість тисяч дев`ятсот дванадцять) грн 06 коп. та судовий збір у розмірі 7 903 (сім тисяч дев`ятсот три) грн 68 коп.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене у строки та порядку, встановленому розділом ІV ГПК України.

Повний текст рішення складено 13.07.2026

Суддя І.О. Андреїшина