ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
01.09.2026 | Справа № 41/96
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження матеріали справи
За позовом Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг»до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20»
про стягнення 391507,60 грн.

Без повідомлення (виклику) учасників справи.

ВСТАНОВИВ:
06.06.2008 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Акціонерної енергопостачальної компанії «Київенерго», яка змінили своє найменування на Акціонерне товариство «К.Енерго», з вимогами до Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про стягнення 838670,52 грн, з яких 600059,00 грн основного боргу, 49296,16 грн пені, 25600,12 грн 3% річних та 163715,24 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за Договором №1630366 на постачання теплової енергії у гарячій воді від 01.10.1999.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.06.2008 порушено провадження у справі №41/96.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.08.2008 зупинено провадження у справі №41/96 до вирішення пов`язаної з нею справи №8/131.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 поновлено провадження у справі №41/96, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
13.02.2026 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» надійшла заява про заміну позивача у справі – з Акціонерного товариства «К.Енерго» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг», а також заява про зменшення розміру позовних вимог.
16.02.2026 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшли заперечення на заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» про заміну позивача у справі.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 замінено позивача у справі - з Акціонерного товариства «К.Енерго» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг»; прийнято заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог.
20.02.2026 до Господарського суду міста Києва від Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» надійшла заява про відвід суддя Спичака О.М. від розгляду справи №41/96.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.02.2026 заяву Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №41/96 визнано необґрунтованою та передано її для визначення судді в порядку, встановленому ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України.
Внаслідок проведеного автоматизованого розподілу заяву Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №41/96 передано для розгляду судді Курдельчуку І.Д.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.02.2026 суддею Курдельчуком І.Д. відмовлено у задоволенні заяви Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» про відвід судді Спичака О.М. від розгляду справи №41/96.
Водночас, не погоджуючись з ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 в частині заміни позивача у справі №41/96 (з Акціонерного товариства «К.Енерго» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг»), Житлово-будівельний кооператив «Кристал-20» подав до Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» на ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі №41/96 та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали оскарження ухвали від 16.02.2026 у справі №41/96.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.04.2026 зупинено провадження у справі №41/96 до перегляду ухвали Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі №41/96 в порядку апеляційного провадження.
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.04.2026 ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі №41/96 залишено без змін.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2026 поновлено провадження у справі №41/96.
Постановою Верховного Суду від 27.07.2026 ухвалу Господарського суду міста Києва від 16.02.2026 у справі №41/96 залишено без змін.
У частині 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
01.10.1999 між Акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» (найменування якої було змінено з 01.01.2019 на Акціонерне товариство «Київенерго», а з 09.08.2019 - на Акціонерне товариство «К.Енерго») - енергопостачальна організація та Житлово-будівельним кооперативом «Кристал-20» - абонент був укладений Договір на постачання теплової енергії у гарячій воді №1630366, предметом якого є постачання, користування та своєчасна сплата в повному обсязі спожитої теплової енергії у гарячій воді на умовах, передбачених цим договором (п. 1.1 Договору №1630366 від 01.10.1999).
Відповідно до п. 2.2.1 Договору №1630366 від 01.10.1999 енергопостачальна організація зобов`язується постачати теплову енергію у вигляді гарячої води на потреби: опалення та вентиляцію - в період опалювального сезону; гарячого водопостачання - протягом року; в кількості та обсягах згідно з додатком № 1 до цього договору.
Абонент зобов`язується додержуватися кількості споживання теплової енергії по кожному параметру в обсягах, які визначені у додатку № 1 до договору, не допускаючи їх перевищення, та своєчасно сплачувати вартість спожитої теплової енергії (п. 2.3.1 Договору №1630366 від 01.10.1999).
Згідно з п. 3 Додатку №4 до Договору №1630366 від 01.10.1999 (Порядок розрахунків за теплову енергію) оплата відбувається не пізніше 25 числа поточного місяця.
Відповідно до Додатку №3 до Договору №1630366 від 01.10.1999 (тарифи на теплову енергію) розрахунки з абонентом за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими розпорядженням Київської міської державної адміністрації №47 від 15.01.1999 за кожну відпущену гігакалорію (1 Гкал/грн) без урахування ПДВ.
Обов`язок зі своєчасної сплати абонентом вартості спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатках № 3, 4, передбачений також п. 2.3.2 Договору №1630366 від 01.10.1999.
Пунктом 8.1 Договору №1630366 від 01.10.1999 визначено, що вказаний договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31.12.1999. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку дії про його припинення не буде письмово заявлено однією із сторін (п. 8.4 Договору №1630366 від 01.10.1999).
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував на те, що відповідач в порушення умов укладеного між сторонами Договору №1630366 від 01.10.1999 не у повному обсязі оплатив спожиту теплову енергію, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 600059,00 грн. Крім того, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 49296,16 грн пені, 25600,12 грн 3% річних та 163715,24 грн інфляційних втрат.
13.02.2026 до Господарського суду міста Києва від Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 391.507,60 грн, з яких 251.003,05 грн основного боргу, 23.941,96 грн пені, 17.751,90 грн 3% річних та 98.810,69 грн інфляційних втрат.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову у повному обсязі, враховуючи наступні обставини.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Дослідивши зміст укладеного договору, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу.
Відповідно до частини 1 статті 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Нормами частини 2 статті 714 Цивільного кодексу України встановлено, що до договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.
Згідно з частиною 1 статті 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.
У відповідності до норм частини 6 та частини 7 статті 276 Господарського кодексу України розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється, як правило, у формі попередньої оплати. За погодженням сторін можуть застосовуватися планові платежі з наступним перерахунком або оплата, що провадиться за фактично відпущену енергію.
Згідно зі статтею 20 Закону України «Про теплопостачання» тарифи на теплову енергію, реалізація якої здійснюється суб`єктами господарювання, що займають монопольне становище на ринку, є регульованими. Тарифи на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії затверджуються органами місцевого самоврядування, крім теплової енергії, що виробляється суб`єктами господарювання, що здійснюють комбіноване виробництво теплової і електричної енергії та/або використовують нетрадиційні та поновлювані джерела енергії, на підставі розрахунків, виконаних теплогенеруючими, теплотранспортуючими та теплопостачальними організаціями за методиками, розробленими центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про теплопостачання», споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Як вбачається з матеріалі справи, у травні 2005 року на умовах Договору №1630366 від 01.10.1999 відповідач спожив теплову енергію обсягом 204,22133 Гкал, у червні 2005 року - теплову енергію обсягом 134,93111 Гкал, у липні 2005 року - теплову енергію обсягом 122,95496 Гкал, у серпні 2005 року - теплову енергію обсягом 94,60059 Гкал, у вересні 2005 року - теплову енергію обсягом 175,53881 Гкал, у жовтні 2005 року - теплову енергію обсягом 423,43918 Гкал, у листопаді 2005 року - теплову енергію обсягом 562,31801 Гкал, у грудні 2005 року - теплову енергію обсягом 679,96445 Гкал, у січні 2006 року - теплову енергію обсягом 759,35698 Гкал, у лютому 2006 року - теплову енергію обсягом 625,17705 Гкал, у березні 2006 року - теплову енергію обсягом 637,07008 Гкал, у квітні 2006 року - теплову енергію обсягом 288,41350 Гкал, у травні 2006 року - теплову енергію обсягом 207,95604 Гкал, у червні 2006 року – теплову енергію обсягом 107,64076 Гкал, у липні 2006 року - теплову енергію обсягом 138,09386 Гкал, у серпні 2006 року - теплову енергію обсягом 131,34547 Гкал, у вересні 2006 року - теплову енергію обсягом 172,65240 Гкал, у жовтні 2006 року - теплову енергію обсягом 378,07369 Гкал, у листопаді 2006 року - теплову енергію обсягом 545,92776 Гкал, у грудні 2006 року - теплову енергію обсягом 603,60583 Гкал, у січні 2007 року - теплову енергію обсягом 610,98780 Гкал, у лютому 2007 року - теплову енергію обсягом 414,48693 Гкал, у березні 2007 року - теплову енергію обсягом 450,15175 Гкал, у квітні 2007 року - теплову енергію обсягом 239,31850 Гкал, у травні 2007 року - теплову енергію обсягом 182,22792 Гкал, у червні 2007 року - теплову енергію обсягом 87,93248 Гкал, у липні 2007 року - теплову енергію обсягом 84,58428 Гкал, у серпні 2007 року - теплову енергію обсягом 123,22719 Гкал, у вересні 2007 року - теплову енергію обсягом 179,28846 Гкал, у жовтні 2007 року - теплову енергію обсягом 422,74222 Гкал, у листопаді 2007 року - теплову енергію обсягом 615,10594 Гкал, у грудні 2007 року - теплову енергію обсягом 693,31562 Гкал, у січні 2008 року - теплову енергію обсягом 673,76981 Гкал, у лютому 2008 року - теплову енергію обсягом 532,69255 Гкал, у березні 2008 року - теплову енергію обсягом 524,28797 Гкал, у квітні 2008 року - теплову енергію обсягом 240,39063 Гкал, що разом становить 13067,79191 Гкал.
Вказана інформація відображене в облікових картках за спірний період, які визнаються судом належними та допустимими доказами на підтвердження обсягів спожитої відповідачем теплової енергії (копії долучені позивачем до позовної заяви).
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з даним позовом до суду при проведенні розрахунків за теплову енергію у гарячій воді за спірний період з січня 2006 року по грудень 2008 року включно використано тарифи, затверджені розпорядженнями Київської міської державної адміністрації, а саме:
1. Розпорядження КМДА №1245 від 20.06.2002 (№2249 від 10.12.2004), період дії тарифу 01.01.2005 - 01.12.2006, розмір тарифу 54,42 грн без ПДВ, 65,30 грн з ПДВ;
2. Розпорядження КМДА №1575 від 30.10.2006 (№11786 від 15.12.2006), період дії тарифу 01.12.2006 - 01.02.2007, розмір тарифу 118,87 грн без ПДВ, 142,63 грн з ПДВ;
3. Розпорядження КМДА №142 від 12.02.2007, період дії тарифу 01.12.2006 - 01.05.2007, розмір тарифу 94,33 грн без ПДВ, 113,20 грн з ПДВ;
4. Розпорядження КМДА №643 від 30.05.2007, період дії тарифу 01.12.2006 - 31.05.2009, розмір тарифу 94,33 грн без ПДВ, 113,20 грн з ПДВ.
Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 30.09.2014 у справі №761/8760/14-а (№2-а/761/220/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15.01.2015, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття Розпорядження Київської міської державної адміністрації: №640 від 30 травня 2007 року «Про погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення холодної та гарячої води»; №641 від 30 травня 2007 року «Про впорядкування розмірів тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій та внесення змін до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 19.05.2000 №748»; №642 від 30 травня 2007 року «Про встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води»; №643 від 30 травня 2007 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію».
Також постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014), залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2014, визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації: №981 від 31.08.2009 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1141 від 30.09.2009 «Про продовження дії розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.08.2009 №978, №979, №980 та №981»; №1192 від 15.10.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №1333 від 30.11.2009 «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення»; №392 від 31.05.2010 року «Про затвердження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення» тощо.
Cуд в своїй постанові у справі №2-а-118/11 (№2-а/761/4/2014) зазначив про те, що оскаржувані розпорядження не пройшли необхідну реєстрацію в органах Міністерства юстиції України, що є підставою для визнання їх нечинними з моменту прийняття.
За висновком Шевченківського районного суду міста Києва оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним.
Також у постанові Шевченківський районний суд міста Києва від 21.03.2014 у справі №2-а-118/11 (провадження №2-а/761/4/2014) посилався на правову позицію, наведену в постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11.
Згідно зазначеної постанови Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21/246а11 визнано вірними висновки судів апеляційної та касаційної інстанції про скасування розпоряджень КМДА №№ 640, 642, 643 від 30.05.07 року як таких, що не пройшли державної реєстрації та прийняті з порушенням вимог статті 58 Конституції України.
В свою чергу розпорядження №643 від 30.05.2007 втратило чинність на підставі Розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 «Про погодження тарифів на теплову енергію, встановлення та погодження тарифів на комунальні послуги з централізованого опалення і постачання гарячої води для населення».
Дію розпорядження Київської міської державної адміністрації №520 від 29.04.2009 було зупинено розпорядженням Кабінету Міністрів України №842-р від 17.07.2009 «Про зупинення дії деяких розпоряджень голови Київської міської держадміністрації з питань встановлення (погодження) тарифів на житлово-комунальні послуги в м. Києві».
Згідно зі ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.
Відповідно до статей 140, 143 та 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України, що здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування; територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи управляють майном, що є в територіальній власності, вирішують інші питання, віднесені законом до їх компетенції; вирішуючи питання місцевого значення, органи місцевого самоврядування в межах визначених законом повноважень приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.
При цьому виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції органу державної влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві.
У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 2003 року №21-рп/2003 зазначено, що КМДА є єдиним в організаційному відношенні органом, який виконує функції виконавчого органу Київської міської ради та паралельно функції місцевого органу виконавчої влади. З питань, віднесених до відання місцевого самоврядування, цей орган підзвітний і підконтрольний Київській міській раді, а з питань здійснення повноважень у сфері виконавчої влади - Кабінету Міністрів України.
Відтак, з аналізу наведених актів вбачається, що реалізуючи надані Конституцією та законодавством України повноваження у галузі господарських відносин, органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи зобов`язані діяти виключно в межах наданих їм повноважень та в інтересах її територіальної громади, дотримуючись приписів законодавства України у своїй діяльності.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» на виконання Конституції України, законів України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, власних і делегованих повноважень голова місцевої державної адміністрації в межах своїх повноважень видає розпорядження, а керівники управлінь, відділів та інших структурних підрозділів - накази.
Розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов`язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами.
Порядок набрання чинності нормативно-правовими актами, які видаються міністерствами, іншими органами виконавчої влади, до яких віднесені державні адміністрації, визначено п.3 Указу Президента України від 03.10.1992 №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», відповідно до якого вказані нормативно-правові акти набувають чинності через 10 днів після їх реєстрації, якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності.
Пунктом 2 вказаного Указу передбачено, що державна реєстрація здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.
Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю, що зачіпають права, свободи й інтереси громадян або мають міжвідомчий характер, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 №731.
Положенням встановлений обов`язок міністерств, інших органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю своєчасно подавати на державну реєстрацію нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян та не допускати випадків направлення на виконання нормативно-правових актів, що не пройшли державну реєстрацію.
Відповідно до пп. 1, 2 Положення, державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколам до неї, міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, а також з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, прийняті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Державній реєстрації підлягають нормативно-правові акти, що зачіпають права, свободи й законні інтереси громадян або мають міжвідомчий характер.
Враховуючи наведене, розпорядження Київської міської державної адміністрації підлягають обов`язковій державній реєстрації.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 28.11.2011 у справі №21-246а 11.
Впродовж 2003 - 2010 років Київська міська державна адміністрація не здійснювала державну реєстрацію своїх розпоряджень щодо встановлення/погодження тарифів на житлово-комунальні послуги в Київському міському управлінні юстиції.
Враховуючи правові позиції Верховного Суду України у справі №21- 246а11 та Шевченківського районного суду м. Києва у справах №761/8760/14-а та №2а-118/11, можна вважати, що оскаржувані розпорядження не набули чинності, а їх застосування є неправомірним, в зв`язку з чим розпорядження Київської міської державної адміністрації було визнано незаконними і нечинними з моменту їх прийняття.
Таким, чином, оскільки Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429), було останнім зареєстрованим в Київському міському управлінні юстиції розпорядженням щодо тарифів на виробництво теплової енергії основними теплопостачальними підприємствами міста Києва, саме встановлені ним тарифи підлягають застосуванню при визначення вартості спожитої відповідачем у спірному періоді теплової енергії.
Зважаючи на судову практику, позивач здійснив перерахунок вартості спожитої відповідачем теплової енергії у спірному періоді, виходячи із тарифів, затверджених Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429), у зв`язку з чим подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, яка була прийнята судом до розгляду.
Здійснивши перерахунок вартості теплової енергії за тарифами, які були встановлені Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 20.06.2002 №1245 (зареєстровано в Київському міському управлінні юстиції 27.06.2002 за №46/429) – 54,42 грн (без ПДВ), суд дійшов висновку, що за спірний період (з травня 2005 року по квітень 2008 року) відповідачем було спожито теплову енергію на суму 853.379,08 грн.
Як вбачається з розрахунку заборгованості, долученого позивачем до матеріалів справи, за спірний період відповідачем були сплачені грошові кошти у загальному розмірі 602.376,03 грн, у зв`язку з чим заборгованість Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» за Договором №1630366 від 01.10.1999 (за період з травня 2005 року по квітень 2008 року) становить 251.003,05 грн.
Доказів сплати грошових коштів у розмірі 251.003,05 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем суду не надано.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Наявність та розмір заборгованості Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» за Договором №1630366 від 01.10.1999 (за період з травня 2005 року по квітень 2008 року) у сумі 251.003,05 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» про стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» суми основного боргу у розмірі 251.003,05 грн (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог) підлягають задоволенню у повному обсязі.
Що стосується посилання відповідача на судові рішення у справі №910/19326/15, суд зазначає, що судовими рішеннями у вказаній справі з відповідача був стягнутий борг за інший період (з 2012 року).
Також, позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню у розмірі 23.941,96 грн. (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).
У відповідності до норм частини 1 статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання зобов`язання.
Згідно з статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
У п. 3.5 Додатку №4 до Договору №1630366 від 01.10.1999 сторони погодили, що у випадку несплати теплової енергії до кінця розрахункового періоду енергопостачальна організація нараховує абоненту пеню на суму фактичного боргу у розмірі 0,5% за кожний день прострочення платежу по день фактичної сплати, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.
Перевіривши розрахунок пені, суд дійшов висновку в його обгрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» пені у розмірі 23.941,96 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Також, позивач заявляє до стягнення з відповідача 17.751,90 грн 3% річних та 98.810,69 грн інфляційних втрат (відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Суд зазначає, що відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику – «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо їх обґрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» в частині стягнення з Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» 17.751,90 грн 3% річних та 98.810,69 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі.
Судові витрати покладаються на відповідача у зв`язку із задоволенням позову у повному обсязі (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас суд зазначає, що обов`язок сплатити судовий збір (державне мито та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу) за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також витрати на правову допомогу адвоката не є за своє суттю цивільним чи господарським зобов`язанням, і включається до складу судових витрат, а не до предмету і ціни позову (саме які виникають з цивільних та господарських правовідносин), і, відповідно, їх процесуальний розподіл судом за результатами вирішення господарського спору між сторонами процесу в межах «позивач-відповідач» не є виникненням саме господарського чи цивільного зобов`язання в межах «кредитор-боржник».
При цьому, ст. 512 Цивільного кодексу України передбачає заміну кредитора саме у цивільному або господарському зобов`язанні.
Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, в тому числі, щодо стягнення/відшкодування судового збору чи адвокатських витрат, характеру цивільно-правових не мають.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №910/9549/15.
Зважаючи на викладені обставини, позивач як новий кредитор не набув прав вимоги щодо стягнення з відповідача державного мита та витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Житлово-будівельного кооперативу «Кристал-20» (02222, м. Київ, проспект Червоної Калини, буд. 40; ідентифікаційний код: 22883112) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Київенерго-Борг» (01011, м. Київ, вул. Рибальська, буд. 13; ідентифікаційний код: 32826328) суму основного боргу у розмірі 251.003 (двісті п`ятдесят одна тисяча три) грн 05 коп., пеню у розмірі 23.941 (двадцять три тисячі дев`ятсот сорок одна) грн 96 коп., 3% річних у розмірі 17.751 (сімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят одна) грн 90 коп. та інфляційні втрати у розмірі 98.810 (дев`яносто вісім тисяч вісімсот десять) грн 69 коп.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.М. Спичак