Справа № 202/6202/26
Провадження № 2/202/5070/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
ЗАОЧНЕ

15 вересня 2026 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпра у складі:
головуючого судді Недобитюк Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Іващенко І.В.,
за участю прокурора Чабаненко Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Індустріального районного суду міста Дніпра за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Дніпровської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, –
В С Т А Н О В И В:
У червні 2026 року керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра через підсистему «Електронний суд» з позовом в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , за участю третьої особи – КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР. У позовній заяві прокурор просить стягнути з відповідача на користь Дніпровської міської ради грошові кошти у сумі 417,04 грн та на користь Національної служби здоров`я України грошові кошти у сумі 22 442,37 грн, витрачені на стаціонарне лікування ОСОБА_2 , яка потерпіла від кримінального правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 березня 2024 року у справі № 202/2939/24 (провадження № 1-кп/202/1220/2024), який набрав законної сили 09 квітня 2024 року, ОСОБА_1 було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України (умисне тяжке тілесне ушкодження), та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі. Внаслідок протиправних дій відповідача, потерпіла ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження та перебувала на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР у період з 16.12.2023 по 16.12.2023 та з 19.12.2023 по 26.12.2023 року.
Прокурор зазначає, що загальна вартість лікування потерпілої склала 22 859,41 грн. Фінансування витрат на лікування проводилось за рахунок коштів, наданих за програмою медичних гарантій від Національної служби здоров`я України (22 442,37 грн), та за рахунок коштів місцевого бюджету (417,04 грн). Однак під час розгляду кримінального провадження цивільний позов щодо стягнення з відповідача вказаних витрат не заявлявся.
Обґрунтовуючи підстави для представництва інтересів держави, відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор вказує, що компетентними органами у спірних правовідносинах виступають Національна служба здоров`я України та Дніпровська міська рада, які самостійно не вжили жодних заходів претензійно-позовного характеру для стягнення зазначених коштів із засудженого. Невжиття компетентними органами заходів протягом розумного строку призводить до порушення інтересів держави у сфері фінансування охорони здоров`я. Про намір самостійного звернення до суду з даним позовом прокуратура попередньо повідомила вказані органи відповідними листами.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 29 червня 2026 року було відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження та залучено КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР як третю особу.
Оскільки з наданих матеріалів вбачалося, що відповідач ОСОБА_1 на підставі ухвали суду від 10 липня 2024 року був умовно-достроково звільнений від відбування покарання для проходження військової служби та направлений до в/ч НОМЕР_1 , ухвалою суду від 29 червня 2026 року було доручено Південно-Східному міжрегіональному центру з надання безоплатної правничої допомоги призначити відповідачу адвоката. 
Проте 07 липня 2026 року від Центру надійшла відмова у виконанні ухвали з посиланням на відсутність законних підстав для призначення адвоката за ухвалою суду в цивільному процесі без особистого звернення військовослужбовця.
З метою з`ясування статусу відповідача та забезпечення його процесуальних прав, ухвалами суду від 28 серпня 2026 року було витребувано інформацію від Міністерства оборони України та від Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених при СБУ. Згідно з отриманими відповідями, ОСОБА_1 проходив службу в ЗСУ, перебував у полоні, був звільнений 14 серпня 2025 року, а надалі, з 20 серпня 2026 року, виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та направлений до ТЦК та СП.
Представник позивача 1 Тарасенко М.С. 03 липня 2026 року подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представник позивача 2 Кузор О.О. 15 вересня 2026 року подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. 
У судове засідання з розгляду справи по суті з`явився прокурор Чабаненко Т.В., яка підтримала позовні вимоги в повному обсязі та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання 15 вересня 2026 року не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав, про причини неявки суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надходило.
Представник третьої особи – КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР у судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо позову не надав.
Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпра від 15 вересня 2026 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
Зі згоди прокурора, відповідно до вимог статей 280-281 ЦПК України, 15 вересня 2026 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у ній доказів.
Суд, заслухавши вступне слово та пояснення прокурора, з`ясувавши всі фактичні обставини, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частин першої та третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною шостою статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. 
Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Відповідно до частини четвертої статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Згідно зі статтею 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні кримінального правопорушення, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього кримінального правопорушення.
Згідно з частиною першою статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього кримінального правопорушення, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. 
Положеннями частини третьої статті 1206 ЦК України передбачено, що якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, спільній власності територіальних громад, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету, за рахунок якого таке лікування фінансувалося. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, який за відповідні надані медичні послуги отримує кошти згідно з договором про медичне обслуговування населення за програмою медичних гарантій, такі кошти зараховуються до Державного бюджету України. 
Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою КМУ від 16.07.1993 № 545, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. 
Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання. 
Згідно з пунктом 4 зазначеного Порядку стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я. 
Згідно з інформацією, наданою КНП «МКЛ № 16» ДМР, вартість лікування потерпілої ОСОБА_2 за період з 16.12.2023 по 16.12.2023 та з 19.12.2023 по 26.12.2023 становила 22 859, 41 грн, з яких: за рахунок НСЗУ – 22 442, 37 грн; кошти місцевого бюджету – 417, 04 грн. 
Відповідно до частини третьої статті 128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. 
Згідно з частиною сьомою статті 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. 
Цивільний позов у вказаному кримінальному провадженні до початку судового розгляду в порядку вимог статті 128 КПК України прокурором не заявлено, що підтверджується резолютивною частиною вищевказаного судового рішення. Державі внаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 завдано шкоду на загальну суму 22 859, 41 грн, яка на момент пред`явлення позову в добровільному порядку не відшкодована. 
Таким чином, у виниклих правовідносинах існує потреба захисту порушених інтересів держави шляхом стягнення зі ОСОБА_1 , чия вина у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, визнана вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 березня 2024 року у справі № 202/2939/24 (провадження № 1-кп/202/1220/2024), коштів у сумі 22 859, 41 грн, витрачених Дніпровською міською радою та НСЗУ на лікування потерпілої ОСОБА_2 у КНП «Міська клінічна лікарня № 16» ДМР.
Згідно з абзацом 1 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, – незалежно від наявності вини.
У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2025 року у справі № 753/10327/21 (провадження № 61-3319св25) викладено правову позицію, згідно з якою причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин, і проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності, оскільки заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту, яка завдана його діями, що у цій справі підтверджується наявністю причинно-наслідкового зв`язку між діянням ОСОБА_1 та фізичними ушкодженнями ОСОБА_2 , встановленого вироком суду.
У рішенні Верховного Суду від 12 лютого 2025 у справі № 690/443/14-к (провадження № 61-4991св24) зазначено, що тлумачення частини шостої статті 82 ЦПК України у широкому аспекті свідчить про те, що обставини, які становлять склад злочину та мають значення для цивільної справи, вважаються доведеними відповідним вироком суду, який набрав законної сили. Протилежний підхід фактично означав би можливість ревізії у цивільному судочинстві висновків судів у кримінальній справі щодо доведеності вини та наявності в діях особи складу злочину, а тому обставини складу злочину, що мають значення для вирішення питань предмета цього позову, є беззаперечно підтвердженими вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 березня 2024 у справі № 202/2939/24 (провадження № 1-кп/202/1220/2024).
Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з відповідним Порядком (затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545), за яким сума коштів визначається закладом охорони здоров`я з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених у стаціонарі, та щоденної вартості лікування на підставі даних лікувального закладу та довідки-розрахунку бухгалтерії; при цьому витрачені кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я. 
Судом встановлено, що вироком Індустріального районного суду міста Дніпра від 07 березня 2024 року у справі № 202/2939/24 (провадження № 1-кп/202/1220/2024), який набрав законної сили 09 квітня 2024 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 121 КК України, а саме в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_2 , та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
Вказаним судовим рішенням встановлено, що 15 грудня 2023 року ОСОБА_1 на ґрунті ревнощів наніс ОСОБА_2 численні удари в область голови, обличчя та тулуба, спричинивши їй тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння (закрита черепно-мозкова травма, переломи ребер, субдуральна гематома тощо). Згідно з резолютивною частиною вироку, цивільний позов у межах кримінального провадження не заявлявся та судом не вирішувався.
Як вбачається з листа та довідки-розрахунку Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради від 19.05.2026 № 763, у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями від протиправних дій відповідача, потерпіла ОСОБА_2 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні політравми, ендопротезування та реабілітації зазначеного медичного закладу в період з 16.12.2023 по 16.12.2023 та з 19.12.2023 по 26.12.2023 (всього 8 ліжко-днів).
Загальна вартість витрат, понесених медичним закладом на стаціонарне лікування ОСОБА_2 , склала 22 859,41 грн. Згідно з наданою інформацією, фінансування цих витрат здійснювалось із двох джерел: за рахунок коштів, наданих за програмою медичних гарантій від Національної служби здоров`я України – у сумі 22 442,37 грн, та за рахунок коштів місцевого бюджету (Дніпровської міської ради) – у сумі 417,04 грн. Станом на час розгляду справи вказані кошти відповідачем у добровільному порядку не відшкодовані.
Судом також встановлено, що компетентні органи – Дніпровська міська рада (відповідно до листа від 19.06.2026 № 7/11-1327) та Національна служба здоров`я України (відповідно до листа від 29.05.2026 № 13264/2-17-26) – самостійних заходів цивільно-правового характеру для стягнення зазначених коштів з винної особи не вживали.
Враховуючи тривалу бездіяльність уповноважених органів, з метою захисту фінансових інтересів держави та територіальної громади, керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, на виконання вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», 22.06.2026 звернувся до суду з цим позовом, попередньо письмово повідомивши про це Національну службу здоров`я України та Дніпровську міську раду, чим довів наявність виключного випадку та законних підстав для представництва інтересів держави.
Поряд із цим, під час судового розгляду судом досліджувалися обставини щодо поточного правового статусу відповідача. З матеріалів справи вбачається, що на підставі ухвали Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 10 липня 2024 року ОСОБА_1 було умовно-достроково звільнено від відбування покарання за вироком від 07 березня 2024 року для проходження військової служби за контрактом. Згідно з витягами з наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 18 липня 2024 року, відповідача було зараховано до списків особового складу військової частини.
Крім того, відповідно до листа Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених при Службі безпеки України від 31 серпня 2026 № 202/6202/26/15773/2026, військовослужбовець ОСОБА_1 перебував у полоні російських окупаційних військ та 14 серпня 2025 року був звільнений і повернутий на підконтрольну Україні територію. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 серпня 2026 № 240 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу частини, звільнено у запас та направлено до ТЦК та СП для взяття на військовий облік.
Оскільки в судовому засіданні належними та допустимими доказами встановлено факт понесення закладом охорони здоров`я фактичних витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_2 у розмірі 22 859,41 грн, наявність прямого причинно-наслідкового зв`язку між протиправними діями ОСОБА_1 та необхідністю такого лікування, а також відмову відповідача від добровільного відшкодування цих коштів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги прокурора є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають повному задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави.
Пунктом 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. З огляду на те, що предметом даного позову є відшкодування витрат на лікування особи, яка потерпіла від злочину, за подання вказаної позовної заяви судовий збір позивачами та прокурором не сплачувався.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Враховуючи те, що позовні вимоги прокурора в інтересах держави підлягають задоволенню в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до закону, суд приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у дохід держави в мінімальному розмірі, передбаченому для позовних заяв майнового характеру, поданих юридичною особою, що становить 3328,00 грн. 
Керуючись статтями 12, 13, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 280-284, 289 ЦПК України, суд, –
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Національної служби здоров`я України та Дніпровської міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня № 16» Дніпровської міської ради, до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням – задовольнити в повному обсязі.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави в особі Дніпровської міської ради грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , у сумі 417 (чотириста сімнадцять) гривень 04 копійки.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь держави в особі Національної служби здоров`я України грошові кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілої від кримінального правопорушення ОСОБА_2 , у сумі 22 442 (двадцять дві тисячі чотириста сорок дві) гривні 37 копійок.
Стягнути зі ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 3328 (три тисячі триста двадцять вісім) гривень 00 копійок.
Це заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Відповідач, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд – якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи. 
Згідно з частиною п`ятою статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Повний текст рішення складено 15 вересня 2026 року. 
ПРОКУРОР: Лівобережна окружна прокуратура міста Дніпра Дніпропетровської області, адреса місцезнаходження: 49051, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Осіння, буд. 8. 
ПОЗИВАЧ 1: Дніпровська міська рада, ЄДРПОУ 26510514, адреса місцезнаходження: 49000, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т. Дмитра Яворницького, буд. 75, реквізити отримувача: рахунок UA 708999980314030544000004569, отримувач: ГУК у Дніпропетровській області/м.Дніпро/24060300, ЄДРПОУ 37988155, банк отримувача Казначейство України, код бюджетної класифікації доходів: 24060300 «Інші надходження». 
ПОЗИВАЧ 2: Національна служба здоров`я України, ЄДРПОУ 42032422, адреса місцезнаходження: 04073, Україна, м. Київ, пр-т. Степана Бандери, буд. 19, реквізити отримувача: ГУК у м. Києві/Шевченківський р-н/24060300, код отримувача (ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.) рахунок UA978999980313080115000026011. 
ВІДПОВІДАЧ: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 . 
ТРЕТЯ ОСОБА: Комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №16» Дніпровської міської ради, ЄДРПОУ 01984624, адреса місцезнаходження: 49069, Україна, Дніпропетровська обл., м. Дніпро, пр-т. Богдана Хмельницького, буд. 19. 

Суддя        Н.  В.  Недобитюк