Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.07.2026  	Справа №607/26803/25 Провадження №2/607/1181/2026	

місто Тернопіль
 
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:
головуючого судді Герчаківської О. Я.,
за участі секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,
представника позивача, адвоката Дашкевича С. І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В :
У грудні 2025 року фізична особа-підприємець  ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач), від імені та в інтересах якого діє адвокат Дашкевич С. І., звернувся в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування вказаного позову позивачем зазначено, що 08 лютого 2023 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики б/н від 08 лютого 2023 року, та додаткову угоду до вищевказаного договору позики від 09 лютого 2023 року.
Позикодавець перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 4 000 000,00 грн, що підтверджується умовами договору та документами, які засвідчують факт передачі коштів.
Згідно умов укладеного договору позики, ФОП ОСОБА_1 було здійснено банківські перекази на поточний рахунок відповідача, грошові кошти переказувались у декілька етапів, в період з 10 лютого 2023 року по 17 березня 2023 року рівними частинами, по 250 000,00 грн кожен платіж.
В порушення своїх зобов`язань за договором позики, відповідач, ні до 10 серпня 2023 року, ні станом на 23 грудня 2025 року суму позики не повернув. 
24 листопада 2025 року ОСОБА_2 було направлено письмове нагадування (у вигляді листа-вимоги заяви), яке відповідачем не отримане.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Інфляційне збільшення: 4 000 000,00 х 1.21964578 - 4 000 000,00 = 878 583,11 грн.
Подвійна облікова ставка за період з 11 серпня 2023 року - 17 грудня 2025 року складає 2 847 305,34 грн.
Таким чином, загальний розмір суми заборгованості, належної до стягнення з відповідача, станом на 17 грудня 2025 року складає 7 725 888,45 грн, з яких: 4 000 000,00 грн - основний борг за договором позики; 878 583,11 грн - інфляційне збільшення суми заборгованості; 2 847 305,34 грн - подвійна облікова ставка НБУ.
Відтак ФОП ОСОБА_1  просив стягнути з ОСОБА_2 , на його користь заборгованість за договором позики № б/н від 08 лютого 2023 року та додаткової угоди від 09 лютого 2023 року до договором позики № б/н від 08 лютого 2023 року в сумі 7 725 888,45 грн, з яких: 4 000 000,00 грн - основний борг за договором позики; 878 583,11 грн - інфляційне збільшення суми заборгованості; 2 847 305,34 грн - подвійна облікова ставка НБУ, а також понесені судові витрати.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області 29 грудня 2025 року відкрито провадження у справі № 607/26803/25, постановлено проводити розгляд справи у порядку загального позовного провадження.
17 березня 2026 року представником відповідача ОСОБА_2 – адвокатом Братівник І. В. через систему «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву, у якому представник просить відомовити у задоволені позову через його необгрунтованість щодо самого факту позики, а в частині нарахування та виставлення до стягнення пені та інфляційних витрат через порушення вимог п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Факт отримання позики у ФОП ОСОБА_1 відповідачем не визнається.
Щодо стягнення інфляційних витрат та пені за порушення строків повернення позики, відповідач стверджує, що п. 6 Договору позики узгоджено про застосування пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день прострочення повернення позики. Однак, період нарахування пені за прострочення виконання грошового зобов`язання (з 11 серпня 2023 року по 17 грудня 2025 року включно) припадає на період введення в Україні воєнного стану.
У п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеноїстаттею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Відтак позичальник є звільненим від сплати та стягнення інфляційних витрат у розмірі 878 583,11 грн та пені (розрахована у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення) - 2 847 305,34 грн.
24 березня 2026 року представником позивача ФОП ОСОБА_1 - адвокатом Дашкевич С. І. через систему «Електронний суд» подано відповідь на відзив. В цій заяві по суті сторона позивача звертає увагу суду, що відповідач одночасно визнає існування договору та заперечує отримання коштів, така позиція є взаємовиключною та свідчить про зловживання процесуальними правами. Передача коштів між позивачем та відповідачем підтверджена банківськими документами та  відповідачем не надано жодного доказу протилежного. Звертає увагу суду на те що Верховний Суд наголошує на вузькому застосуванні цієї норми, а саме у постанові від 31 січня 2024 року по справі № 183/7850/22 Касаційний цивільний суд наголошує, коли застосовуються межі п. 18 Прикінцевих положень ЦК України. Навіть при застосування п. 18 Прикінцевих положень ЦК України, відповідач (боржник) не звільняється від повернення основного боргу. Також у постанові Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначено: «Інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і виступають способом захисту майнового права та інтересу. Тому, на відміну від процентів річних, суд не може зменшити розмір інфляційних втрат».
17 квітня 2026 року суд, без оформлення окремого документа, постановив ухвалу, яка занесена до протоколу судового засідання, про закриття підготовчого провадження з розгляду справи № 607/26803/25 та призначив справу до розгляду по суті.
Представник позивача ФОП ОСОБА_1 - адвокат Дашкевич С. І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача заявлену суму боргу та понесені судові витрати. 
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Братівник І. В. в судове засідання не з`явився про причини своєї неявки не повідомив, подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відпусткою, на підтвердження додав до заяви копію наказу. Водночас справа призначалася до розгляду неодноразово та за клопотанням цього представника була відкладена 06 березня 2026 року - для ознайомлення, 17 квітня 2026 року - у зв`язку з відрядженнм; 18 травня 2026 року - у зв`язку з неявокю.
Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Між тим у рамках цього судового провадження зазначена причина не може бути визнана поважною для чергового відкладення розгляду справи. Зі змісту заяви, долучених до неї документів, відомостей про попередні причини відкладення розгляду справи з ініціативи сторони відповідача, можна побачити, що такі дії сторони відповідача затягують рогляд справи. Варто також зазначити, що відповідач та його представник не виявили бажання реалізувати право на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Проаналізувавши доводи учасників справи, які узгоджуються із поданими ними та описаними вище судом заявами по суті, а також пояснення представника позивача, суд встановив наступні обставини.
Згідно договору позики від 08 лютого 2023 року (далі - Договір), укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (Позикодавцем) та ОСОБА_2 (Позичальником), Позикодавець надає, шляхом безготівкового переказу (перерахування на банківський рахунок Позичальника), а Позичальника приймає позику - грошові кошти, які Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю в термін визначений Договором п. 1 Договору.
Сума позики, що надається Позикодавцем та повинна бути повернута Позичальником складає 2 000 000,00 (два мільйони гривень) 00 копійок, що є еквівалентом 54 691,73 (п`ятдесят чотири тисячі шістсот дев`яносто один долар США 73 центи) за курсом НБУ на момент укладення Договору (36,5686 грн, за 1 долар США) (п. 1.1. Договору).
Відповідно до п. 1.2. Договору, надання (перерахунок) суми позики може здійснюватись довільними частинами шляхом банківського переказу до 10 лютого 2023 року включно. Повернення суми позики, що відповідає сумі еквіваленту долара США Позичальник зобов`язується здійснити в термін до 10 серпня 2023 року включно (п. 1.3. Договору).
Згідно п. 2. Договору, позика є безпроцентною. Повернення позиченої суми грошей повинно відбутись у безготівковій формі шляхом повернення Позикодавцю на банківський рахунок повної суми позики по строку, визначеного п. 1.1. включно. Позика може бути повернута достроково. Факт падання та повернення позики підтверджується банківськими документами щодо здійснення відповідного платежу. Для виконання Договору Сторони використовують банківські реквізити вказані у даному Договорі (п. 3 Договору).
У випадку порушення (прострочення) Позичальником терміну повернення позики Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день такого порушення (прострочення) (п. 6 . Договору).
09 лютого 2023 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до Договору від 08 лютого 2023 року щодо зміни пунктів договору, а саме:
«1.1. Сума позики, що надається Позикодавцем та повинна бути повернута Позичальником складає 4 000 000,00 (чотири мільйони гривень) 00 копійок, що є еквівалентом 109 383,46 (сто дев`ять тисяч триста вісімдесят три долари США 46 центів) за курсом НБУ на момент укладення Договору (36,5686 грн за 1 долар США)».
«1.2. Надання (перерахунок) суми позики може здійснюватись довільними частинами шляхом банківського переказу до 10 березня 2023 року включно».
В усьому іншому, не зазначеному в даній Додатковй угоді, Сторони керуватимуться умовами укладеного Договору (п. 3. Додаткової угоди).
Відповідно до реєстру операцій Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» за період з 10 лютого 2023 року по 17 березння 2023 року, з рахунку № НОМЕР_1 ФОП ОСОБА_1 здійснено перекази коштів, рівними платежами - по 250 000,00 грн, із зазначенням платежу - згідно договору позики б/н від 08 лютого 2023 року на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , на загальну суму 4 000 000,00 грн.
24 листопада 2025 року ФОП ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 листа-вимогу щодо повернення основного боргу у розмірі 4 000 000,00 грн, сплати 3% річних та інфляційних втрат, протягом 10 календарних днів з дати отримання листа.
За встановлених обставин, до правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми матеріального та процесуального права.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво– чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Верховний Суд у справі 750/2316/19 від 14 липня 2021 року зазначив, що письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.
Відповідний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6–1967цс15.
Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16-ц, від 02 червня 2021 року у справі № 531/152/19).
Судом встановлено, що договір позики відбувся, позивач ФОП ОСОБА_1 передавав у розпорядження ОСОБА_2 шляхом банківського переказу, грошові кошти на загальну суму 4 000 000,00 грн, а саме: 10 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 10 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 10 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 13 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 13 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 13 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 13 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 13 лютого 2023 року – 250 000,00 грн; 16 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 16 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 16 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 16 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 17 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 17 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 17 березня 2023 року – 250 000,00 грн; 17 березня 2023 року – 250 000,00 грн, що стверджується реєстром операцій Акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» та не спростовано відповідачем.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Згідно з частиною першою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Отож, дослідивши надані стороною позивача докази, суд доходить до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 у порушення умов договору позики не виконано взятих на себе зобов`язань із повернення коштів у строк, на умовах та в порядку, передбаченому договором позики від 08 лютого 2023 року та додатковою угодою від 09 лютого 2023 року до договору позики від 08 лютого 2023 року.
За встановлених обставин, суд доходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення боргу за наведеним вище договором позики є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 слід стягнути 4 000 000,00 грн заборгованості за договором позики від 08 лютого 2023 року та додатковою угодою від 09 лютого 2023 року до договору позики від 08 лютого 2023 року.
Також позивач просить застосувати до відповідача відповідальність, передбачену ч. 2 ст. 625 ЦК України
У період з 11 серпня 2023 року по 17 грудня 2025 року, ФОП ОСОБА_1 нарахувував подвійну облікову ставку НБУ за користування коштами, наданими у позику, на суму 2 847 305,34 грн грн, а також інфляційні втрати – 878 583,11 грн, розрахунок цих сум наведено у позовній заяві.
Водночас 17 березня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема, було внесено зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України та доповнено його пунктом 18, що встановлює нові правила звільнення позичальника від відповідальності в разі прострочення виконання ним своїх зобов`язань.
Так, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На зазначене звернув увагу Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі №758/5318/23, від 06 травня 2025 року у справі № 464/2647/22, від 01 квітня 2026 року у справі №761/18405/23.
З огляду на вказане та те, що з 24 лютого 2022 року і по даний час в Україні діє воєнний стан та з огляду на викладені положення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд вважає, що підстав застосовувати до ОСОБА_2 відповідальність в порядку, визначеному ст. 625 ЦК України, та стягувати подвійну облікову ставку НБУ за користування коштами на суму 2 847 305,34 грн грн, а також інфляційні втрати – 878 583,11 грн, немає, а тому позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 в цій частині до задоволення не підлягають.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Отож, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в розмірі 7 838,58 грн (4 000 000,00 * 15 140,00 : 7 725 888,45), пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 206, 212, 258-268, 273, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд, 
у х в а л и в:
Позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 4 000 000 (чотири міліона),00 гривень заборгованості за договором позики від 08 лютого 2023 року та додатковою угодою від 09 лютого 2023 року до договору позики від 08 лютого 2023 року.
У задоволенні решти вимог позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 7 838 (сім тисяч вісімсот тридцять вісім),58 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду – якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: Фізична особа підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 . 
Повний текст рішення суду складено 16 липня 2026 року.

Головуючий суддя       О. Я. Герчаківська