ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року 

м. Київ

cправа № 910/3153/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Зуєва В.А. (головуючого), Берднік І.С., Міщенка І.С.
секретаря судового засідання - Дерлі І.І.

за участю представників сторін:
Офісу ГП - Колодяжна А.В.
позивача - не з`явився
відповідача 1 - Євдоченко Н.Д., Джас І.В.
відповідача 2 - Джас І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Кооперативу по експлуатації автостоянки "Дарниця" та Кооперативу по експлуатації автостоянки "Восточний"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 (у складі колегії суддів: Коробенка Г.П. (головуючого), Кравчука Г.А., Михальської Ю.Б.)
та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 (суддя Морозов С.М.)
за позовом Керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва
в інтересах держави в особі Київської міської ради
до Кооперативу по експлуатації автостоянки "Дарниця"
та до Кооперативу по експлуатації автостоянки "Восточний"
про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст та підстави позовних вимог
1.1. Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва (надалі - Прокурор) звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (надалі - Рада, Позивач) з позовом до Кооперативу по експлуатації автостоянки "Дарниця" (надалі - Кооператив "Дарниця", Відповідач 1, Скаржник 1) та Кооперативу по експлуатації автостоянки "Восточний" (надалі - Кооператив "Восточний", Відповідач 2) про:
- зобов`язання Кооперативу "Дарниця" повернути Позивачу частину земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 площею 1,5257 га по вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а, 6-б, 6-г) у Деснянському районі міста Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від автостоянки;
- зобов`язання Кооперативу "Восточний" повернути Позивачу частину земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 площею 1,5257 га по вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а, 6-б, 6-г) у Деснянському районі міста Києва, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від автостоянки.
1.2. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, за твердженням Прокурора, Відповідачі використовують спірну земельну ділянку без належних правовстановлюючих документів, передбачених статтями 125, 126 Земельного кодексу України. У зв`язку із цим Прокурор вважає, що наявні підстави для зобов`язання Відповідачів повернути Раді спірну земельну ділянку, привівши її у придатний до використання стан шляхом звільнення від розміщеної на ній автостоянки.
2. Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026, позов задоволено повністю.
2.2. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що Прокурором доведено наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Ради.
Обґрунтовуючи висновок про незаконність користування спірною земельною ділянкою та, відповідно, наявність підстав для задоволення позову, суди зазначили, що Відповідачами не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували правомірність користування земельною ділянкою.
При цьому суди врахували, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також відомостями Комунального підприємства Київської міської ради "Київське міське бюро технічної інвентаризації" за адресою місцезнаходження спірної земельної ділянки право власності на нерухоме майно не зареєстровано.
Оцінюючи доводи Відповідачів про те, що у 1999, 2004 та 2015 роках вони зверталися до Ради із заявами щодо укладення договору оренди земельної ділянки, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що самі по собі такі звернення не свідчать про вчинення Відповідачами всіх передбачених законодавством дій, необхідних для належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою. Суди встановили, що листом від 10.12.2024 № 057-18556 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Ради (КМДА) повідомив, зокрема, Відповідача-2 про необхідність звернення до Ради із заявою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 з метою подальшого оформлення дозволу на закріплення відповідних земельних ділянок за кооперативами. Водночас матеріали справи не містять доказів учинення Відповідачами дій, зазначених у цьому листі.
З огляду на викладене суди дійшли висновку, що використання Відповідачами спірної земельної ділянки без належних правових підстав порушує право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Ради.
3. Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
3.1. Звертаючись з касаційною скаргою, Відповідачі просять скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025, а справу направити на новий розгляд.
3.2. В обґрунтування касаційної скарги Відповідачі посилаються на:
- неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 23 Закону України "Про прокуратуру" без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми, викладених у постановах від 21.08.2019 у справі № 263/2038/16-а, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17, від 21.12.2018 у справі № 922/901/17.
За позицією Скаржників, самого лише посилання Прокурора на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави, недостатньо для підтвердження наявності підстав представництва. На їх переконання, прокурор мав надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).
Відповідачі звертають увагу, що відповідно до постанови про надання дозволу на розголошення відомостей досудового розслідування від 28.12.2023 кримінальне провадження № 42022102030000249 від 07.10.2023 було розпочато за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, тобто за фактом самоправства, а не за статтею 367 цього Кодексу, яка стосується службової недбалості. У зв`язку із цим Скаржники вважають, що наведені прокурором обставини не підтверджують бездіяльності або неналежного здійснення Київською міською радою повноважень щодо захисту інтересів держави;
Скаржники також зазначають, що на підтвердження підстав для представництва інтересів держави прокурор послався на лист Департаменту земельних ресурсів Київської міської ради від 15.12.2023 про те, що позов про повернення спірної земельної ділянки не подавався.
Водночас, на їх думку, такий лист не є належним і допустимим доказом у розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідно до рішення Ради № 4753/4794 від 23.06.2022 Департамент земельних ресурсів не є уповноваженим органом прийняття рішення щодо представництва інтересів територіальної громади перед юридичними та фізичними особами, а також прийняття рішення щодо передачі земельних ділянок в оренду, користування, у власність. 
Також Скаржники звертають увагу, що спірна земельна ділянка є комунальною власністю, а не державною;
- встановлення судами першої та апеляційної інстанцій обставин у справі на підставі недопустимих доказів, оскільки вони врахували як підтвердження підстав представництва Прокурором інтересів держави відомості, наявні у матеріалах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42022102030000249, розпочатому за статтею 356 Кримінального кодексу України, а не статтею 367 Кримінального кодексу України. На думку Скаржників, такі відомості не можуть свідчити про наявність підстав для представництва Прокурором інтересів держави в особі Ради;
- неправильне застосування статей 125, 126, 212 Земельного кодексу України, без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17, від 28.02.2024 у справі № 916/799/23, від 02.07.2025 у справі № 569/13445/20; 
- неповне дослідження судами обставин щодо наявності у Відповідачів правових підстав для користування спірною земельною ділянкою. За їх позицією, рішення Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 та виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302 є належними доказами на підтвердження права постійного користування ними спірною земельною ділянкою у відповідних частинах;
- про відсутність у судових рішеннях висновку щодо того, які саме документи у розумінні Земельного кодексу Української РСР 1970 року могли підтверджувати правомірність користування спірною земельною ділянкою;
- неправильне застосування судами статей 16, 391 Цивільного кодексу України без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18.
На їх думку, заявлена Прокурором вимога про повернення земельної ділянки за своїм змістом є віндикаційною, оскільки позов не містить вимоги про усунення перешкод у здійсненні Радою права користування та розпорядження майном, а передбачає повернення земельної ділянки;
- порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та недотримання судами принципу "справедливої рівноваги".
На їх переконання, зобов`язання повернути земельну ділянку шляхом її звільнення від автостоянки, у тому числі з можливим знесенням розміщених на ній будівель і споруд, фактично призводить до знищення майнової бази Кооперативів, яка формувалася протягом тривалого часу, та покладає на них надмірний фінансовий і організаційний тягар.
Скаржники вважають таке втручання непропорційним, оскільки, за їх твердженням, право користування Кооперативу зберігалося відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.12.1990 № 562-XII до оформлення землекористування, Кооператив вживав заходів для оформлення права користування земельною ділянкою, зокрема звертався до Київської міської ради у 1999, 2004 та 2015 роках, тоді як Рада протягом десятиліть не вчиняла активних дій щодо припинення такого користування.
3.3. Ухвалою Суду від 19.06.2026 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Відповідачів на постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі № 910/3153/24 на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України та призначено справу до розгляду.
3.4. Ухвалою Суду від 29.06.2026 зупинено виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
3.5. 06.07.2026 від Прокурора надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 у справі № 910/3153/24 - без змін.
3.6. 08.07.2026 від Ради надійшла заява про розгляд справи за відсутності її представника.
4. Обставини, встановлені судами попередніх інстанцій
4.1. За рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 06.02.1984 № 102/8 "Про відведення земельних ділянок Київській міській раді Республіканського добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР" для влаштування тимчасових відкритих платних автостоянок було відведено земельні ділянки для влаштування відкритих платних автостоянок в межах, визначених ГоловАПУ виконкому міськради, після попереднього погодження генеральних планів цих ділянокз гідно з додатком. Відповідно до вказаного переліку (Додаток 1) у Дніпровському районі відведено земельну ділянку в межах вул. Попудренко - Біломорська (біля території Дарницького шовкового комбінату ДШК).
4.2. Рішенням Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 відведено районному товариству "Автомотолюбитель УРСР" земельну ділянку, на якій вирішено обладнати тимчасові відкриті автостоянки по вул. Попудренко 1,5 га біля метро "Піонерська". Зобов`язано районну раду "Автолюбитель УРСР" в 1985 замовити проектну документацію та виконати роботи по будівництву автостоянок. При першій вимозі міськвиконкому районне товариство "Автолюбитель УРСР" зобов`язане звільнити територію автостоянок без відшкодування збитків і привести її в належний стан.
4.3. Згідно з відомостями, які містяться у паспорті автостоянки "Восточна", виготовленому об`єднаним кооперативом по будівництву та експлуатації колективних автостоянок "Дніпровський", автостоянку введено в експлуатацію 26.09.1986. 
4.4. Відповідно до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 30.12.1987 № 5120-XI "Про утворення у місті Києві Ватутінського і Харківського районів" за рахунок розукрупнення Дніпровського району створено Ватутінський район міста Києва. При поділі території Дніпровського р-ну м. Києва до Ватутінського р-ну відійшло 9 автостоянок, що входили до складу автостоянок Республіканського добровільного товариства "Автомотолюбитель УРСР", створених на підставі вищевказаного рішення від 06.02.1984. 
4.5. На розвиток вищевказаного рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 06.02.1984 та для впорядкування діяльності вищевказаних стоянок виконавчий комітет Ватутінської ради народних депутатів прийняв рішення від 06.04.1989 № 302.
Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Ватутінської ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302, ухвалено відвести в тимчасове використання земельну ділянку в границях вул. Попудренка, лінії метро і території відкритої стоянки "Восточна" площею 1.1 га і земельну ділянку в районі транспортної розв`язки вул. Ворошилова (після перейменування згідно з рішення виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів від 06.12.1991 № 916 "Про найменування і перейменування вулиць м. Києва" - проспект Лісовий) і вул. Волкова в розмірі 0,5 га.
Пунктом 3 вказаного рішення зобов`язано Дарницький шовковий комбінат профінансувати роботи по проектуванню відкритих автостоянок та тимчасово відведених ділянках, виконати роботи з благоустрою відкритих автостоянок з розробленими проектами за рахунок коштів та матеріалів комбінату в строк до 01.09.1989.
Пунктом 6 зобов`язано об`єднаний кооператив автостоянок "Ватутінський" допомагати ДШК в переносі автостоянки "Дарниця" та організації роботи побудованих автостоянок.
Пунктом 7 встановлено, що тимчасово відведені земельні ділянки по вул. Попудренка, вул. Ворошилова та Волкова повинні бути звільнені по першій вимозі виконкому райради народних депутатів.
4.6. Згідно з Актом від 24.08.1990 комісії у складі голови комісії заступника директора Дарницького шовкового комбінату (ДШК), членів комісії начальника ОКСа ДШК, голови кооперативу "Дарниця" передано в експлуатацію автостоянку "Дарниця", побудовану ДШК та розташовану на земельній ділянці в межах вул. Попудренка, лінія метро Піонерська та територія автостоянки "Восточна" на виконання рішення виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва № 302 від 06.04.1989. 
4.7. Станом на 01.09.1990 рішення виконкому ДШК виконане, автостоянка на новій відведеній земельній ділянці була побудована. За результатами обмірів території побудованої автостоянки її площа складає 1,32 га. Комісія запропонувала правлінню Кооперативу "Дарниця" з 01.09.1990 прийняти в експлуатацію побудовану ДШК автостоянку "Дарниця" на земельній ділянці площею 1,32 га.
4.8. З 01.09.1990 Кооператив "Дарниця" прийняв основні об`єкти на побудованій автостоянці та розпочав свою роботу на ній.
4.9. На підставі рішення Ради від 28.02.2004 за № 1104/251, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 передавалась в оренду Закритому акціонерному товариству "КВАДРАТ-Україна" для будівництва, експлуатації та обслуговування торговельно-розважального комплексу з багаторівневим паркінгом на вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а, 6-6, 6-г) у Деснянському районі міста Києва.
Договір оренди земельної ділянки зареєстрований Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) у книзі записів державної реєстрації договорів від 07.05.2005 за № 62-6-00267.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.04.2014 у справі № 910/3614/14 розірвано договір оренди вищевказаної земельної ділянки.
4.10. Згідно з даними Міського земельного кадастру земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055, площею 3,0514 га обліковується як ділянка, по якій договір оренди земельної ділянки скасовано (інформація Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 05.04.2023 № 0570202/3-4307).
4.11. Прокурором при виконанні повноважень, визначених статтею 131-1 Конституції України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" виявлено факт порушення інтересів держави, а саме використання без правовстановлюючих документів земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 загальною площею 3,0514 га Кооперативом "Дарниця" та Кооперативом "Восточний", що розташована на вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а. 6- б, 6- г) у Деснянському районі міста Києва. 
За позицією Прокурора, безпідставне користування земельною ділянкою з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 площею 3,0514 га по вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а, 6-6, 6-г) у Деснянському районі міста Києва під автостоянки Кооперативами встановлено у ході розслідування кримінального провадження № 42022102030000249 від 10.10.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України та зафіксовано у протоколі огляду місця події від 19.10.2023 за участю спеціаліста Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Ради (КМДА).
Згідно з протоколом, оглядом встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 загальною площею 3,0514 га огороджена бетонним парканом та розділена приблизно навпіл металевою сіткою рабиця на кожній з яких розташовано Кооператив "Дарниця" приблизно площею 1,5257 га та Кооператив "Восточний" приблизно площею 1,5257 га. На територіях указаних кооперативів при вході на території розташовані на в`їзді шлагбауми та вивіски з інформацією про стоянки. Також розташовані відкритого та закритого типу металеві споруди під якими хаотично розташовані транспортні засоби та гаражі.
4.12. Згідно з актами обстеження Департаменту земельних ресурсів від 12.09.2017 № 17-1430-03 та № 17-1429-03 встановлено, що частину земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 загальною площею 3,0514 га використовує Кооператив "Восточний" під розміщення та експлуатацію автостоянки приблизної площі 1,50 га (акт обстеження № 17-1429-03 з план-схемою), а Кооператив "Дарниця" використовує земельну ділянку приблизної площі 1,46 га (акт обстеження № 17-1430-03 з план-схемою).
4.13. Відповідно до акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 09.12.2019 за № 869-ДК/1123/АП/09/01/-19, складеного спеціалістами Головного управління Держгеокадастру у Київській області, в ході перевірки земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 встановлено, що земельна ділянка огороджена парканом, охороняється, на якій функціонує платна автостоянка для автомобілів.
4.14. За поясненнями голови Кооперативу "Дарниця" ОСОБА_2 автостоянка на спірній земельній ділянці працює на підставі статуту кооперативу та рішення виконавчого комітету Ватутінської ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302 "Про перенесення відкритої автостоянки "Дарниця" (протокол допиту в якості свідка від 29.03.2023 в рамках кримінального провадження № 42022102030000249 від 10.10.2023).
За свідченням голови Кооперативу "Восточний" громадянина ОСОБА_1 автостоянка на спірній земельній ділянці працює на підставі статуту кооперативу та рішення Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 "Про відведення земельних ділянок в тимчасове користування для будівництва відкритих автостоянок та влаштування індивідуальних транспортних засобів" (протокол допиту в якості свідка від 29.03.2023 в рамках кримінального провадження № 42022102030000249 від 10.10.2023).
4.15. Відповідно до Порядку набуття прав на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463 через приймальню Київради з земельних питань надходили клопотання Комунального підприємства "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в тому числі земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 загальною площею 3,0514 га для будівництва та експлуатації багаторівневих паркінгів на вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а. 6-6, 6-г) у Деснянському районі міста Києва.
За результатами розгляду вказаних клопотань Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) підготовлено проекти рішень Київради, однак Комунальне підприємство "Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва" звернулось зі заявою про залишення без розгляду проектів рішень Ради щодо спірної земельної ділянки в тому числі.
4.16. За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 площею 3,0514 га з цільовим призначенням для будівництва, експлуатації та обслуговування торгово- офісно-розважального комплексу з багатоповерховим паркінгом з місцем розташування вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-а, 6-6, 6-г) у Деснянському районі міста Києва перебуває у власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (дата реєстрації 27.04.2015).
При цьому, земельна ділянка площею 3,0514 га (кадастровий номер 8000000000:62:036:0055) перебуває у власності територіальної громади міста Києва та належить до земель житлової та громадської забудови.
4.17. Звертаючись до суду з цим позовом, Прокурор зазначав, що Кооператив по експлуатації автостоянки "Дарниця" та Кооператив по експлуатації автостоянки "Восточний" використовують земельну ділянку площею 3,0514 га з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055, розташовану за адресою: м. Київ, вул. Попудренка, 50 (вул. Мурманська, 6, 6-А, 6-Б, 6-Г), без належно оформлених правовстановлюючих документів, передбачених статтями 125, 126 Земельного кодексу України. З огляду на це Прокурор вважав наявними підстави для зобов`язання Відповідачів повернути Київській міській раді спірну земельну ділянку, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від розміщеної на ній автостоянки.
4.18. Заперечуючи проти задоволення позову, Відповідачі посилалися на те, що спірні частини земельної ділянки були надані у користування у 1985 та 1989 роках відповідно до законодавства, чинного на той час. На їх переконання, з огляду на положення постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 № 562-XII організації, яким земельні ділянки були надані у користування до введення в дію Земельного кодексу Української РСР, зберігають право користування ними до оформлення у встановленому порядку права власності на землю або права землекористування. Відповідачі також зазначали, що належним чином сплачують плату за землю, а тому користування спірною земельною ділянкою здійснюється зі сплатою передбачених законодавством платежів. Крім того, вони посилалися на рішення Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 та виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302, якими земельні ділянки були надані у користування, наголошуючи, що іншого порядку оформлення права землекористування законодавство, чинне на час ухвалення цих рішень, не передбачало.
5. Позиція Верховного Суду
5.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга Відповідачів не підлягає задоволенню з таких підстав.
5.2. Відповідно до частини першої статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
5.3. З огляду на доводи касаційної скарги Відповідачів, заперечення проти неї, а також мотиви, покладені в основу оскаржуваних судових рішень, предмет касаційного перегляду у цій справі передбачає перевірку правильності застосування судами попередніх інстанцій:
- статті 23 Закону України "Про прокуратуру" у контексті дотримання Прокурором установлених законом підстав представництва інтересів держави в суді, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, а також повноти дослідження доказів, наданих на підтвердження наявності таких підстав;
- статей 125, 126, 212 Земельного кодексу України, зокрема щодо того, які документи відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року могли підтверджувати правомірність користування спірною земельною ділянкою, чи існує необхідність формування висновку Верховного Суду з цього питання, а також чи повно і всебічно суди дослідили надані Відповідачами докази на підтвердження виникнення та збереження у них права користування цією земельною ділянкою;
- статей 16, 391 Цивільного кодексу України у частині визначення правової природи заявлених позовних вимог та їх відповідності ознакам негаторного позову;
- статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме чи забезпечує задоволення заявлених позовних вимог дотримання принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном та чи встановили суди наявність справедливої рівноваги між суспільним інтересом і захистом прав Відповідачів.
5.4. З приводу наведеного Суд зазначає таке.
Щодо доведеності Прокурором підстав представництва інтересів держави в особі Ради у спірних правовідносинах.
5.5. Стаття 131-1 Конституції України передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
5.6. У визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами (частина третя статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.7. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 Господарського процесуального кодексу України (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.8. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (частина п`ята статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
5.9. Положення щодо представництва інтересів держави прокурором у суді закріплені у статті 23 Закону "Про прокуратуру".
Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (частина третя статті 23 Закону "Про прокуратуру").
5.10. У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.11. Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.12. Тобто під час розгляду справи в суді фактично стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор визначив стороною у справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19).
5.13. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 у справі № 2- 3887/2009 зазначила, що ці висновки актуальні також щодо участі територіальної громади в цивільних правовідносинах та судовому процесі.
5.14. Отже, доводи Скаржників про відсутність підстав для участі Прокурора у цій справі та представництва ним інтересів держави в особі Ради з огляду на належність спірної земельної ділянки до земель комунальної власності є необґрунтованими.
5.15. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18 узагальнила висновки щодо застосування вищевказаних норм права та виснувала, що:
1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо:
- орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси;
- орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави;
2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо:
- відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах;
- орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.
5.16. Разом з тим наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва (частина четверта статті 23 Закону "Про прокуратуру").
5.17. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).
5.18. Підстави для представництва прокурором інтересів держави повинні існувати на час звернення до суду та повинні бути доведені відповідними доказами. Прокурор повинен надати суду докази, які свідчать про те, що відповідний орган державної влади (інший суб`єкт владних повноважень) не здійснює захисту інтересів держави або здійснює його неналежним чином. Такими доказами, зокрема, можуть бути звернення прокурора до відповідного органу щодо захисту інтересів держави, відповіді на них та інші письмові докази, що стосуються справи. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 263/2038/16-а, на яку звертають увагу Скаржники.
На необхідності обґрунтування наявності підстав для представництва наголошено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, на яку акцентують Відповідачі.
5.19. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
5.20. Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Водночас невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо про причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
5.21. Верховний Суд у постанові від 07.12.2021 у справі № 903/865/20 наголосив, що насамперед повинен звернутися з позовом на захист інтересів держави в особі того органу владних повноважень, на відновлення прав якого безпосередньо спрямований позов у спірних правовідносинах та на задоволення прав та інтересів якого заявлено позовну вимогу.
5.22. Суд відхиляє доводи Скаржників щодо обов`язкового дотримання Прокурором алгоритму дій, викладеного у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07.12.2018 у справі № 924/1256/17 та постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17. 
У зазначених постановах було сформульовано висновок про те, що на підтвердження підстав для представництва інтересів держави Прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту таких інтересів належним суб`єктом, тоді як саме лише посилання у позовній заяві на нездійснення або неналежне здійснення компетентним органом відповідних повноважень є недостатнім. За цим підходом Прокурор мав надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення на підставі статті 367 Кримінального кодексу України (службова недбалість); вирок суду щодо службових осіб; докази накладення дисциплінарних стягнень на державних службовців, які займають посади державної служби в органі державної влади та здійснюють встановлені для таких посад повноваження, за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків тощо).
Водночас наведена правова позиція не підлягає застосуванню, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 відступила від відповідних висновків. 
Так, у цій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
5.23. З огляду на викладене Суд визнає необґрунтованими доводи Скаржників про те, що спір вирішено на підставі недопустимих доказів унаслідок урахування судами відомостей, наявних у матеріалах досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42022102030000249, розпочатому за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України, а не статтею 367 цього Кодексу.
Наведені доводи ґрунтуються на правовому підході, від якого Велика Палата Верховного Суду відступила у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18. Відповідно до актуальної правової позиції підтвердження підстав представництва інтересів держави Прокурором не вимагає встановлення судом причин, які перешкоджають компетентному органу самостійно здійснювати захист таких інтересів, а також подання Прокурором доказів внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей саме за статтею 367 Кримінального кодексу України, наявності вироку щодо службових осіб, застосування до них дисциплінарних стягнень чи інших подібних обставин.
Як зазначалося вище, Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру". Якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання відповідного повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, така обставина є достатньою для підтвердження судом підстав представництва.
При цьому, якщо Прокурору відомі причини незвернення компетентного органу до суду, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав представництва. Водночас неможливість з`ясувати такі причини зі змісту відповіді компетентного органу або неотримання такої відповіді не є підставою для висновку про необґрунтованість звернення Прокурора до суду.
5.24. Суди попередніх інстанцій встановили, що Рада є органом місцевого самоврядування, до компетенції якого відповідно до статті 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та статті 12 Земельного кодексу України віднесено здійснення повноважень щодо розпорядження землями комунальної власності відповідної територіальної громади та захисту прав територіальної громади у сфері земельних відносин. Отже, саме Рада є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про усунення порушень права комунальної власності на земельну ділянку. 
Водночас судами встановлено, що Прокурор, дотримуючись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", звернувся до Ради з повідомленням про виявлені порушення інтересів держави, надавши уповноваженому органу можливість самостійно відреагувати на такі порушення та вжити належних заходів захисту, а також повідомивши про можливе звернення Прокурора до суду в інтересах держави в особі Ради у разі невжиття таких заходів. 
Листом від 15.12.2023 № 05716-16892 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) повідомив Деснянську окружну прокуратуру міста Києва, що позовна заява про повернення земельних ділянок не подавалася.
5.25. Суд відхиляє доводи Скаржників про те, що надання відповіді Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Ради (КМДА), а не безпосередньо Радою, свідчить про її надання неналежною особою та недотримання Прокурором установленої процедури представництва інтересів держави.
Як установили суди попередніх інстанцій, у відповіді Департаменту було викладено позицію щодо вжиття Радою заходів у зв`язку з обставинами, наведеними у зверненні Прокурора. Саме по собі оформлення такої відповіді структурним підрозділом виконавчого органу Ради не спростовує її змісту та не свідчить про відсутність належного повідомлення компетентного органу в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
За таких обставин посилання Скаржників на рішення Ради від 23.06.2022 № 4753/4794 не доводить неправильного застосування судами положень законодавства щодо підтвердження підстав представництва Прокурором інтересів держави у цій справі.
5.26. Отже, Прокурором було дотримано передбачений законом порядок попереднього звернення до уповноваженого органу та надано Раді розумний строк для самостійного вжиття заходів, спрямованих на захист інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах. Натомість Рада, будучи обізнаною про наявність відповідного порушення та маючи визначені законом повноваження для реагування, повідомила про невжиття таких заходів, що свідчить про усвідомлену пасивну поведінку уповноваженого органу щодо захисту інтересів держави. 
5.27. Суд зазначає, що з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, Прокурором доведено наявність підстав для представництва інтересів держави у цій справі.
Такі підстави обумовлені встановленою бездіяльністю Ради, яка, будучи обізнаною про можливе порушення інтересів держави, повідомила про невжиття заходів, спрямованих на звільнення спірної земельної ділянки. 
При цьому для вирішення питання про наявність підстав для звернення Прокурора до суду визначальним є не оцінка обґрунтованості чи доцільності такої позиції Ради, а сам факт невжиття компетентним органом належних заходів протягом розумного строку після того, як йому стало або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави.
5.28. За таких обставин Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що Прокурором належним чином підтверджено наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Ради у порядку, визначеному статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" та статтею 53 Господарського процесуального кодексу України. 
5.29. Наведене свідчить про необґрунтованість доводів касаційної скарги Відповідачів, заявлених на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо питання правомірності користування спірною земельною ділянкою.
5.30. Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що до повноважень Київської міської ради у галузі земельних відносин на її території належить, зокрема розпорядження землями територіальної громади міста; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.
5.31. Згідно з частиною першою статті 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
5.32. Положеннями статті 123 Земельного кодексу України унормовано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
5.33. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
5.34. За положеннями статті 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
5.35. Згідно з частинами першою-третьою статті 212 Земельного кодексу України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.
5.36. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення та формуючи висновок про недоведеність Відповідачами наявності правових підстав для користування спірною земельною ділянкою, суди попередніх інстанцій виходили з того, що матеріали справи не містять документа, який відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року посвідчував би право Відповідачів на постійне користування цією земельною ділянкою.
З огляду на це суди зазначили, що рішення Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 та виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302 самі по собі не є належними доказами виникнення у Відповідачів права постійного користування відповідними частинами спірної земельної ділянки.
Оскільки, як установили суди, до набрання чинності Земельним кодексом України 01.01.2002 право користування спірною земельною ділянкою Відповідачами у встановленому порядку оформлено не було, суди дійшли висновку, що надалі таке право підлягало оформленню відповідно до вимог Земельного кодексу України.
5.37. Заперечуючи проти таких висновків, Відповідачі посилаються на те, що рішення Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 та виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302 самі по собі є належними доказами виникнення у них права користування відповідними частинами спірної земельної ділянки.
Водночас Скаржники наголошують на відсутності висновку Верховного Суду щодо того, які саме документи відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року могли підтверджувати правомірність користування земельною ділянкою, наданою на підставі рішень відповідних органів влади.
5.38. Суд не погоджується з доводами Скаржників про відсутність висновку Верховного Суду щодо того, якими документами відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР 1970 року мало підтверджуватися правомірне користування земельною ділянкою.
Висновки щодо порядку виникнення та документального оформлення права землекористування за законодавством, чинним у відповідні періоди, вже викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 910/21468/17, від 27.03.2024 у справі № 917/593/22 та від 06.05.2026 у справі № 914/4051/21.
У наведених постановах Верховний Суд зазначив, що дотримання порядку надання земельних ділянок у користування, який включає не тільки прийняття рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, у тому числі розроблення землевпорядних планів, винесення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а також підтвердження права користування відповідними державними актами було визначено як обов`язкові умови землекористування у Земельному кодексі УСРР від 29.11.1922 (статті 158, 193, 194), так у Земельному кодексі Української РСР від 08.07.1970 (статті 20-21).
Схожі за змістом положення щодо підтвердження права користування земельними ділянками були викладені у Земельному кодексі УРСР (18.12.1990). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та одержання документа, що посвідчує це право. Розпочинати використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.
5.39. Отже, у практиці Верховного Суду вже сформовано висновок щодо застосування положень Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970, відповідно до якого належне оформлення права користування земельною ділянкою передбачало не лише прийняття уповноваженим органом рішення про її надання, а й проведення відповідних землевпорядних робіт, зокрема розроблення землевпорядних планів, установлення та винесення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а також посвідчення права користування відповідним державним актом.
5.40. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
5.41. Ураховуючи, що Верховний Суд уже викладав висновки щодо документації, якою відповідно до положень Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 підтверджувалося право користування земельною ділянкою, касаційне провадження за касаційною скаргою Кооперативу "Дарниця" та Кооперативу "Восточний" у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, підлягає закриттю.
5.42. Суди попередніх інстанцій також надали оцінку доводам Відповідачів про те, що у 1999, 2004 та 2015 роках вони зверталися до Ради із заявами щодо укладення договору оренди земельної ділянки, та дійшли висновку, що самі по собі такі звернення не свідчать про вчинення ними всіх передбачених законодавством дій, необхідних для належного оформлення права користування спірною земельною ділянкою. При цьому суди встановили, що листом від 10.12.2024 № 057-18556 Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Ради (КМДА) повідомив, зокрема, Відповідача-2 про необхідність звернення до Ради із заявою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:62:036:0055 з метою подальшого оформлення дозволу на закріплення відповідних земельних ділянок за кооперативами, однак матеріали справи не містять доказів учинення Відповідачами зазначених у цьому листі дій.
5.43. Оскільки Відповідачі, крім рішень Дніпровської райради від 27.05.1985 № 373 та виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 302, не надали доказів проведення передбачених законодавством землевпорядних робіт, зокрема розроблення землевпорядних планів, установлення та винесення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), а також посвідчення права користування відповідними державними актами, Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про недоведеність Відповідачами наявності належно оформленого права користування спірною земельною ділянкою.
Отже, відповідні висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються зі сформованими Верховним Судом підходами щодо застосування положень земельного законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин.
5.44. Посилаючись у цій частині касаційного оскарження на неповне дослідження судами обставин справи, Скаржники водночас не зазначають, які саме докази, що підтверджують належне оформлення ними права користування спірною земельною ділянкою, не були враховані судами попередніх інстанцій.
За змістом наведених доводів Відповідачі фактично наполягають на переоцінці встановлених судами обставин та досліджених доказів, зокрема рішення Дніпровської районної ради від 27.05.1985 № 373 та рішення виконавчого комітету Ватутінської районної ради народних депутатів від 06.04.1989 № 30, які, на переконання Відповідачів, є достатнім підтвердженням виникнення права землекористування.
Водночас, як зазначено вище, такі рішення за відсутності доказів проведення передбачених законодавством землевпорядних робіт та належного документального посвідчення права користування не підтверджують набуття Відповідачами у встановленому порядку права користування спірною земельною ділянкою. Отже, відповідні доводи зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами обставин справи, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України.
5.45. Суд зазначає, що наведені Скаржниками у цій частині касаційної скарги постанови Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та не є релевантними до спірних правовідносин.
Так, у постанові від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17 Верховний Суд у складі палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду, застосовуючи положення статей 152, 212 Земельного кодексу України, дійшов висновку, що саме по собі користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. 
Водночас цей висновок сформульовано за інших фактичних обставин. У зазначеній справі підставою користування земельною ділянкою було набуття та державна реєстрація відповідачем права власності на розташоване на ній нерухоме майно на підставі укладеного у 2005 році договору купівлі-продажу, а також обставини, встановлені судовим рішенням в іншій справі. Крім того, суди врахували вжиття відповідачем заходів щодо оформлення права на спірну земельну ділянку та відсутність лише переоформлених на його ім`я правовстановлюючих документів.
Натомість у справі, що переглядається, обставини є відмінними, оскільки Відповідачі не довели набуття у встановленому законом порядку права користування спірною земельною ділянкою, а також не надали доказів завершення передбаченої законодавством процедури його оформлення. 
Отже, висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17, не є релевантними до спірних правовідносин з огляду на відмінність установлених у цій справі фактичних обставин та їх правового регулювання.
У постанові від 28.02.2024 у справі № 916/799/23 Верховний Суд переглядав судові рішення у спорі про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності шляхом демонтажу металевої конструкції та металевих навісів силами і за рахунок відповідача. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка не передавалася у користування іншим особам, не відводилася кооперативу в установленому законом порядку, рішення органу місцевого самоврядування про її передачу не приймалося, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію речових прав на цю земельну ділянку.
Надаючи оцінку доводам відповідача щодо правомірності користування земельною ділянкою на підставі схеми розміщення тимчасової автостоянки на місці підземних гаражів, передбачених проєктом забудови до початку їх будівництва та погодженої у 1990 році, суд касаційної інстанції зазначив, що така схема не підтверджує наявності у відповідача речового права на земельну ділянку, оскільки в розумінні земельного законодавства не є правовстановлюючим документом.
Водночас Верховний Суд наголосив, що самовільне зайняття земельної ділянки є відмінним від користування земельною ділянкою за відсутності належним чином оформлених документів на неї. Таким чином, особливе значення має правильне встановлення судами обставин справи за результатами дослідження зібраних доказів для формування висновку про те, чи є спірна земельна ділянка відповідачем самовільно зайнятою, чи відповідач її використовує за відсутності належним чином оформлених документів на неї.
У зв`язку з цим суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином докази, необхідні для правильної правової кваліфікації спірних відносин, зокрема не встановили, чи має місце самовільне зайняття земельної ділянки, чи її використання за відсутності належно оформлених правовстановлюючих документів, та, зважаючи на відмінність цих правових ситуацій, направив справу на новий розгляд.
Отже, у постанові Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 916/799/23 не викладено висновків щодо належності документації, якою підтверджується право користування земельною ділянкою у спірний період, а також щодо правомірності такого користування за обставин, подібних до встановлених у справі, що переглядається. Зазначене свідчить про нерелевантність висновків у наведеній Скаржниками справі до спірних правовідносин.
Не свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права і посилання Скаржників на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 569/13445/20. Висновок про те, що громадяни, яким земельні ділянки були надані у користування відповідно до законодавства, чинного на час їх надання, зберігають право користування такими ділянками до оформлення у встановленому порядку права власності на землю або права землекористування, стосується випадків, у яких виникнення відповідного права за раніше чинним законодавством було належним чином підтверджено. Натомість у справі, що переглядається, Відповідачі не довели набуття права користування спірною земельною ділянкою з дотриманням порядку, передбаченого законодавством.
5.46. Вказаним підтверджується необґрунтованість доводів касаційної скарги Відповідачів, заявлених на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо належного способу захисту. 
5.47. За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
5.48. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 Цивільного кодексу України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 Цивільного кодексу України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
5.49. У постанові від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18, на яку звертають увагу Відповідачі, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з яким власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, на яку вказують Скаржники у касаційній скарзі.
5.50. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17.
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, в якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем може бути лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Отже, для звернення з негаторним позовом особа, яка заявляє вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, зобов`язана довести наявність у неї відповідного правового титулу на таке майно.
5.51. Суд зазначає, що з огляду на встановлені у цій справі обставини, за яких спірна земельна ділянка належить територіальній громаді в особі Ради, а будь-які речові права Відповідачів на неї не зареєстровані, вимога про усунення перешкод у здійсненні власником правомочностей щодо користування та розпорядження цією земельною ділянкою відповідає правовій природі негаторного позову. 
5.52. Звертаючись із касаційною скаргою, Скаржники фактично не заперечують, що за характером спірних правовідносин захист права власника земельної ділянки має здійснюватися шляхом пред`явлення негаторного позову. Водночас вони вважають, що сформульовані Прокурором позовні вимоги не відповідають правовій природі та змісту такого позову.
5.53. Суд не погоджується із цими доводами.
Зміст негаторного позову полягає у вимозі власника усунути перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження належним йому майном, які існують на час звернення до суду та не пов`язані з позбавленням власника володіння цим майном. 
У цій справі Прокурор в інтересах Ради просив зобов`язати Відповідачів повернути спірну земельну ділянку її власнику, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від розміщеної на ній автостоянки. Зміст цієї вимоги свідчить, що вона спрямована не на витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, а на усунення перешкод у здійсненні Радою належних їй правомочностей власника щодо користування та розпорядження земельною ділянкою.
За таких обставин використання у прохальній частині позову формулювання "повернути земельну ділянку" саме по собі не змінює правової природи заявленої вимоги. Визначальними є її зміст та спрямованість на припинення порушення права власника шляхом звільнення земельної ділянки від автостоянки.
Отже, заявлена вимога відповідає змісту негаторного позову та способу захисту права власності, передбаченому статтею 391 Цивільного кодексу України, у зв`язку з чим доводи Скаржників у цій частині є необґрунтованими.
5.54. Наведене свідчить про необґрунтованість доводів касаційної скарги Відповідачів, заявлених на підставі пункту 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Щодо дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
5.55. Приписами статті 41 Конституції України унормовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
5.56. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
5.57. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення Європейського суду з прав людини у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
5.58. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
5.59. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
5.60. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Отже, позбавлення права власності має бути: здійснене відповідно до закону, необхідне в демократичному суспільстві і спрямоване на досягнення "справедливого балансу" між інтересами суспільства та інтересами заявника. 
"Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар".
5.61. Суд вважає необґрунтованими доводи Скаржників про те, що задоволення заявлених позовних вимог становить непропорційне втручання у їхнє право на мирне володіння майном та порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Так, застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції передусім передбачає встановлення наявності у відповідної особи "майна" у розумінні цієї норми. Таким майном може бути як наявне майно, так і майновий інтерес, щодо якого особа має достатньо обґрунтоване та юридично забезпечене легітимне очікування на його реалізацію. Водночас саме по собі сподівання на набуття майнового права, яке не має достатньої правової основи у національному законодавстві, не охоплюється гарантіями зазначеної норми.
Як установили суди попередніх інстанцій, Відповідачі не надали доказів набуття у встановленому законом порядку права користування спірною земельною ділянкою, зокрема проведення необхідних землевпорядних робіт, установлення її меж у натурі та одержання державного акта, який посвідчував би відповідне право. Речові права Відповідачів на цю земельну ділянку також не зареєстровані.
За таких обставин тривале фактичне використання земельної ділянки, сплата земельного податку, а також звернення до Ради з питань оформлення землекористування самі по собі не утворюють права користування землею та не могли сформувати у Відповідачів обґрунтованого легітимного очікування на безстрокове продовження такого використання всупереч установленому законом порядку.
При цьому навіть якщо виходити з того, що припинення діяльності автостоянки та звільнення земельної ділянки становить втручання у певні майнові інтереси Відповідачів, таке втручання ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету захисту права комунальної власності територіальної громади та забезпечення використання землі відповідно до встановленого законом порядку.
Застосований спосіб захисту безпосередньо спрямований на припинення триваючого використання земельної ділянки за відсутності належно оформленого права та відновлення можливості Ради як власника користуватися і розпоряджатися належним їй майном. 
5.62. Отже, зобов`язання Відповідачів повернути спірну земельну ділянку її власнику, привівши її у придатний для використання стан шляхом звільнення від автостоянки, відповідає вимогам законності, переслідує легітимну мету та є пропорційним цій меті. Таке втручання забезпечує справедливу рівновагу між інтересами територіальної громади та майновими інтересами Відповідачів і не покладає на останніх індивідуального та надмірного тягаря, а тому не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
6. Висновки Верховного Суду
6.1. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
6.2. За змістом пункту 1 частини першої статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
6.3. Положеннями пункту 4 частини першої статті 296 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
6.4. Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Частина друга цієї ж статті забороняє скасовувати правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
6.5. Ураховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою Кооперативу "Дарниця" та Кооперативу "Восточний" у частині підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишення цієї касаційної скарги без задоволення в частині підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 287 цього Кодексу, а постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі № 910/3153/24 - без змін.
7. Розподіл судових витрат
7.1. Судовий збір за подання касаційної скарги відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на Скаржників.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317, Верховний Суд,

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Кооперативу по експлуатації автостоянки "Дарниця" та Кооперативу по експлуатації автостоянки "Восточний" відкрите з підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
2. Касаційну скаргу Кооперативу по експлуатації автостоянки "Дарниця" та Кооперативу по експлуатації автостоянки "Восточний", подану з підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1 і 4 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі № 910/3153/24 - без змін.
3. Поновити виконання постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2025 у справі № 910/3153/24.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. Зуєв

Судді І. Берднік

І. Міщенко