ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.07.2026 м. Дніпро Справа № 904/4319/25 (904/6387/25)

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Фещенко Ю.В. (доповідач),
суддів: Золотарьової Я.С., Мартинюка С.В.,

за участю секретаря судового засідання Янкіної Г.Д.

та представників: 

скаржник (позивач): Кошовський С.В. (в режимі відеоконференції);
від відповідача-1: Кім Г.В. (в залі суду);
від відповідача-2: Ващенко В.О. (в режимі відеоконференції);
від третіх осіб: не з`явилися, 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича

на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 (ухваленого суддею Первушиним Ю.Ю. у м. Дніпрі, повне рішення складене 05.06.2026) у справі №904/4319/25 (904/6387/25)

за позовом розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича (м. Харків) 
до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область);
до відповідача-2: Акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (м. Київ);
третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Алом" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область);
третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Санпро" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область);
третя особа-3, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: громадянин Республіки Туреччина Лютфю Тюрккана (Республіка Туреччина, Коджаелі, Діловаси, Кьошелер);
третя особа-4, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпроолія" (м. Вінниця);
про визнання недійсним правочину

в межах справи № 904/4319/25

за заявою Акціонерного товариства "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" (Республіка Казахстан)
про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (м. Кривий Ріг, Дніпропетровська область),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович (далі по тексту - позивач) звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив суд визнати недійсним Кредитний договір № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (далі по тексту - відповідач-1) та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (далі по тексту - відповідач-2). 
Позовні вимоги обґрунтовані наступним:
- 09.04.2021 між АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та боржником укладено Кредитний договір № 405-4721/21-РНК із загальним лімітом кредитування 2 846 000,00 доларів США. На думку розпорядника майна фактична мета залучення кредитних коштів полягала не у забезпеченні господарської діяльності боржника, а у погашенні зобов`язань за кредитом третьої особи - ТОВ "Дніпроолія", що підтверджується цільовим призначенням кредиту (згідно з Додатком № 1 до Кредитного договору), як "рефінансування заборгованості ТОВ "Дніпроолія" (код 36726560) перед банком за договором № 44-2860/12-КЮ про відкриття кредитної лінії від 15.05.2012, що укладений між ТОВ "Дніпроолія" (код 36726560) та банком, в загальному розмірі, що не перевищує 2 846 000,00 доларів США". На думку розпорядника майна боржник (відповідач-1) уклав кредитний договір не для задоволення власних потреб або розвитку господарської діяльності, а для рефінансування заборгованості іншої особи - ТОВ "Дніпроолія", яка крім того є афілійованою (заінтересованою) стосовно боржника. Дія боржника створила ситуацію, в якій він взяв на себе значні зобов`язання перед банком, не отримавши при цьому економічної вигоди для себе, що порушує принципи добросовісності та об`єктивного управління своїми фінансовими ресурсами (стаття 509 Цивільного кодексу України);
- на час укладення оспорюваного правочину (09.04.2021), боржник мав грошові зобов`язання, які випливали з договорів поруки перед іншими кредиторами: 1) перед АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" (ініціюючим кредитором у справі №904/4319/25) на підставі кредитного договору банківської позики № Z000045/10/18 від 25.05.2018, за умовами якого банк надав позичальнику (ТОВ "Алом") позику у сумі 7 000 000 доларів США, а боржник виступив поручителем відповідно до договору поруки №Q000112/10/19 від 27.11.2019; 2) перед Turkkan Agro Tarim Urunlery Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi виникло на підставі договору поставки № 280115 від 20.01.2015 у загальному розмірі 1 251 933,61 доларів США, за яким боржник виступав покупцем і мав обов`язок здійснити оплату за вказаним договором. Строк виконання обов`язку по оплаті, з урахуванням змін викладених у додаткових угодах до зазначеного договору, встановлений до 20.02.2020;
- наведені обставини, на думку розпорядника майна боржника, свідчать про недобросовісний та економічно необґрунтований характер укладеного Кредитного договору №405-4721/21-РНК від 09.04.2021. Зокрема, договором не досягнуто економічної вигоди для боржника; укладення договору призвело до зменшення активів боржника та погіршення його платоспроможності; правочин мав фраудаторний характер; зазначені обставини створюють підстави для визнання правочину недійсним відповідно до Цивільного кодексу України та усталеної судової практики. Боржник уклав оспорюваний кредитний договір не для задоволення власних потреб або розвитку господарської діяльності, а для рефінансування заборгованості іншої особи - ТОВ "Дніпроолія", яка є афілійованою щодо боржника. Це створило ситуацію, в якій боржник взяв на себе значні зобов`язання перед банком, не отримавши економічної вигоди для себе, що порушує принципи добросовісності (частина 3 статті 509 Цивільного кодексу України) та об`єктивного управління фінансовими ресурсами;
- з огляду на наведене, позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладений між АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та ТОВ "ІК Актив".

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі №904/4319/25 (904/6387/25) відмовлено у задоволенні позову повністю.
Рішення обґрунтоване наступним: 
- ознак заінтересованості між ТОВ "ІК Актив" та АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" матеріали справи не містять;
- ТОВ "Дніпроолія" є афілійованою (заінтересованою) особою стосовно боржника, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами;
- на час розгляду даного спору від ТОВ "Дніпроолія" заяви про визнання грошових вимог до ТОВ "ІК Актив" в межах справи № 904/4319/25 до господарського суду не надходило, ТОВ "Дніпроолія" не є учасником справи про банкрутство ТОВ "ІК Актив";
- позовна заява розпорядника майна ТОВ "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського С.В. не містить вимог про повернення активів боржника. На запитання суду позивач пояснював, що обраний спосіб захисту направлений на зменшення вимог конкурсного кредитора АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та захист конкурсних інтересів інших добросовісних кредиторів;
- розпорядник майна боржника звернувся до господарського суду із позовом про визнання недійсним правочину - Кредитного договору № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021 між АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та боржником. В межах предмету позову розпорядник майна не досліджував розмір та порядок виконання кредитного договору з боку боржника;
- як убачається з матеріалів справи, боржник взяв на себе зобов`язання за кредитним договором, кредитні кошти були використані на погашення заборгованості ТОВ "Дніпроолія" перед банком, протягом тривалого часу заборгованість за тілом кредиту та додатковими платежами погашалася на користь АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" боржником та майновими поручителями, що підтверджується матеріалами даної справи та справи про банкрутство № 904/4319/25;
- розпорядник майна, заявляючи про недійсність кредитного договору, не заявляв вимог про повернення отриманої банком винагороди (відсотки, комісії), не заявляв вимог про повернення коштів за тілом кредитора від особи, яка їх фактично отримала;
- позов розпорядника майна боржника зводиться до декларативного встановлення факту недійсності правочину (спростування майнової дії), не передбачає збільшення ліквідаційної маси боржника та спрямований лише на зменшення вимог кредитора - АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк", добросовісність дій якого навіть не ставиться під сумнів позивачем. Таким чином, розпорядник майна звертається із позовом до особи - АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк", яка діяла добросовісно та розумно;
- наслідки задоволення такого позову фактично будуть мати негативний вплив лише на майнові інтереси одного кредитора, який не пов`язаний із боржником, добросовісно діяв в межах законодавства України та не мав на меті завдати шкоду іншим кредиторам;
- суд погоджується із твердженнями позивача в частині того, що боржник, уклавши спірний правочин, фактично здійснив фінансування афілійованої структури - ТОВ "Дніпроолія", що призвело до витрат коштів боржника. Але в такому випадку справедливим та ефективним шляхом захисту прав кредиторів у справі про банкрутство, враховуючи наведені вище обставини справи, на думку суду є повернення витрачених коштів боржника від їх отримувача - ТОВ "Дніпроолія";
- ураховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про неналежність обраного позивачем способу захисту порушеного права, оскільки, задоволення позову не може призвести до відновлення майнового становища боржника, не відповідає завданням господарського судочинства те не може забезпечити справедливий захист конкурсних інтересів кредиторів у справі № 904/4319/25 в розумінні принципів Кодексу України з процедур банкрутства;
- приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновків про відмову у задоволенні позову повністю. 

Не погодившись з вказаним рішенням, розпорядник майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражний керуючий Кошовський Сергій Васильович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду за допомогою системи "Електронний суд" з апеляційною скаргою (вх. № суду 51133 від 26.06.2026), в якій просить:
- скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі № 904/4319/25 (904/6387/25);
- ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю;
- визнати недійсним Кредитний договір № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладений між АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та ТОВ "ІК Актив".
Апеляційна скарга обґрунтована наступними обставинами:
- у даному випадку спірний правочин є підставою виникнення кредиторських вимог до боржника. Відтак визнання такого правочину недійсним безпосередньо впливає на склад та обсяг кредиторської заборгованості боржника, оскільки усуває правову підставу для існування відповідних вимог. Таким чином, навіть за відсутності одночасно заявленої вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, позов про визнання недійсним фраудаторного правочину, на якому ґрунтуються кредиторські вимоги до боржника, є належним та ефективним способом захисту. Задоволення такого позову спрямоване на усунення необґрунтованої заборгованості боржника, зменшення кредиторського навантаження та захист інтересів усіх кредиторів у процедурі банкрутства, що повністю відповідає меті та завданням Кодексу України з процедур банкрутства. В межах провадження у справі про банкрутство позов про визнання недійсним правочину боржника може бути самостійним та ефективним способом захисту навіть за відсутності одночасно заявленої вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, якщо задоволення такого позову спрямоване на усунення необґрунтованих вимог до боржника, зменшення кредиторського навантаження та захист прав і законних інтересів кредиторів;
- матеріали основної справи про банкрутство № 904/4319/25 містять докази, які відображають розмір заборгованості, порядок її формування та виконання боржником зобов`язань за спірним кредитним договором;
- правова позиція Верховного Суду прямо вказує на необхідність дослідження судом не лише доказів, поданих безпосередньо в межах відокремленого позовного провадження, а й усіх доказів, що вже містяться в матеріалах основної справи про банкрутство. Враховуючи, що документи щодо виконання кредитного договору, руху коштів, здійснених погашень та розміру заборгованості були подані самим АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" до матеріалів основної справи про банкрутство та перебували в розпорядженні суду під час розгляду спору, твердження про те, що розмір та порядок виконання боржником зобов`язань за кредитним договором не досліджувалися, не відповідає фактичним обставинам справи та не узгоджується із наведеними висновками Верховного Суду щодо обов`язку суду досліджувати всю сукупність доказів, наявних у матеріалах справи про банкрутство. Разом з тим сама по собі обставина встановлення точного розміру виконання спірного кредитного договору не є визначальною для вирішення даного спору. Для встановлення фраудаторного характеру правочину вирішальне значення має з`ясування того, чи призвів такий правочин до заподіяння шкоди майновим інтересам кредиторів боржника, погіршення його платоспроможності та необґрунтованого збільшення обсягу його зобов`язань. У цьому аспекті істотне значення має встановлена судом та підтверджена самим відповідачем обставина, що кошти, надані за Кредитним договором № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, фактично не надходили у розпорядження ТОВ "ІК Актив", а були спрямовані на погашення заборгованості іншої юридичної особи - ТОВ "Дніпроолія". Зазначене підтверджується виписками про рух коштів за кредитним рахунком, які були досліджені судом під час розгляду справи. Більше того, суд у рішенні погодився з доводами позивача про те, що внаслідок укладення спірного правочину боржник фактично здійснив фінансування афілійованої структури - ТОВ "Дніпроолія". Саме ця обставина у сукупності з прийняттям боржником на себе зобов`язань іншої особи без отримання власної економічної вигоди, за наявності вже існуючої кредиторської заборгованості перед іншими кредиторами, є однією з ключових ознак фраудаторності спірного правочину та потребувала належної правової оцінки суду першої інстанції;
- спір виник саме щодо правочину, сторонами якого є як банк, так і боржник. Визнання такого правочину недійсним безпосередньо впливає на права та обов`язки обох його сторін, а тому належними відповідачами у справі є всі сторони оспорюваного правочину. При цьому визначення належного складу відповідачів не ставиться у залежність від добросовісності чи недобросовісності поведінки будь-якої зі сторін правочину. Питання добросовісності може мати значення для оцінки підстав недійсності правочину або наслідків його недійсності, однак не впливає на визначення кола осіб, права та обов`язки яких зачіпаються судовим рішенням. Для вирішення спору про дійсність кредитного договору юридично значущим є факт участі відповідних осіб у спірному правочині, а не оцінка їх добросовісності. Саме тому належними відповідачами у справі є всі сторони оспорюваного договору, що відповідає як процесуальному законодавству, так і усталеній практиці Верховного Суду. Незалежно від того, хто фактично отримав економічну вигоду від виконання правочину, належними відповідачами у спорі про визнання його недійсним є саме сторони такого правочину. Відтак навіть встановлення факту отримання ТОВ "Дніпроолія" вигоди від укладення спірного договору не створює підстав для висновку про необхідність звернення з позовом саме до цієї особи замість оспорювання правочину між його сторонами. Висновок суду про необхідність звернення з вимогами до ТОВ "Дніпроолія" фактично підміняє предмет спору та не спростовує доводів позивача щодо недійсності самого кредитного договору. Наявність або відсутність у майбутньому підстав для пред`явлення окремих вимог до ТОВ "Дніпроолія" не виключає можливості оскарження правочину, який є безпосередньою підставою виникнення кредиторських вимог до боржника та становить предмет даного спору, враховуючи очевидні ознаки його фраудаторності. Більше того, можливість пред`явлення в майбутньому інших вимог до ТОВ "Дніпроолія" не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про визнання недійсним кредитного договору, оскільки такі способи захисту не є взаємовиключними та мають різний предмет і різні правові наслідки. Саме тому ефективність такого способу захисту в межах справи про банкрутство оцінюється не виключно через призму збільшення ліквідаційної маси боржника, а й через його здатність забезпечити досягнення цілей процедури неплатоспроможності, зокрема формування реального складу кредиторських вимог та найбільш повне і справедливе задоволення вимог усіх кредиторів боржника. Отже, визнання недійсним правочину, на якому ґрунтуються кредиторські вимоги до боржника, є самостійним та ефективним способом захисту прав та законних інтересів кредиторів, оскільки безпосередньо спрямоване на зменшення обсягу необґрунтованої заборгованості боржника та забезпечення найбільш повного задоволення вимог його кредиторів. Окрім встановленої самим судом обставини, що спірний правочин був укладений в інтересах афілійованої особи - ТОВ "Дніпроолія", судом не надано оцінки доводам позивача про те, що внаслідок укладення спірного кредитного договору боржник без отримання власної економічної вигоди прийняв на себе значний обсяг зобов`язань іншої юридичної особи, чим суттєво збільшив власне кредиторське навантаження. При цьому протягом тривалого часу боржник виконував зобов`язання за спірним кредитним договором, спрямовуючи власні кошти на погашення заборгованості, яка фактично виникла в інтересах іншої особи. Такі дії призводили до зменшення активів боржника та одночасно не сприяли виконанню вже існуючих зобов`язань перед його власними кредиторами, вимоги яких виникли до укладення оспорюваного правочину, у тому числі перед ініціюючим кредитором. Зокрема, судом не надано оцінки доводам позивача про те, що: укладення спірного правочину не забезпечило досягнення будь-якої економічної чи господарської вигоди для боржника, оскільки фактично він прийняв на себе виконання боргу іншої особи; на момент укладення кредитного договору боржник вже мав власні невиконані зобов`язання перед кредиторами, зокрема перед АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк", а також перед іншими кредиторами, вимоги яких виникли до укладення спірного договору та заявлені у справі про банкрутство ТОВ "ІК Актив"; виконання спірного кредитного договору призвело до систематичного вибуття коштів боржника та погіршення його фінансового стану При цьому факт виконання боржником зобов`язань за спірним кредитним договором, а також обсяг здійснених платежів підтверджуються документами, наданими самим АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" на підтвердження кредиторських вимог, зокрема, виписками про рух коштів за кредитною угодою та розрахунками заборгованості, поданими на виконання вимог суду, які містяться в матеріалах основної справи про банкрутство № 904/4319/25;
- таким чином, позов у даній справі не зводиться до формального або декларативного встановлення факту недійсності правочину. Його задоволення безпосередньо впливатиме на склад та обсяг кредиторських вимог до боржника, оскільки стосуватиметься безпосередньо правової підстави виникнення заборгованості за спірним кредитним договором. Відтак наслідком задоволення позову буде не лише констатація недійсності правочину, а й зменшення необґрунтованого кредиторського навантаження на боржника, що відповідає цілям та завданням процедури банкрутства. Водночас вимога про визнання правочину недійсним та вимога про застосування наслідків його недійсності є самостійними способами захисту, які можуть заявлятися як одночасно, так і окремо. Відтак висновок суду про неефективність обраного способу захисту лише з підстав незаявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину не відповідає положенням статей 215, 216 Цивільного кодексу України та наведеним правовим позиціям Верховного Суду. Водночас слід врахувати, що кошти за спірним кредитним договором фактично не надходили у володіння чи розпорядження боржника. Як встановлено матеріалами справи та не заперечується сторонами, кредитні кошти були спрямовані безпосередньо на погашення заборгованості ТОВ "Дніпроолія" та фактично перейшли у розпорядження саме цієї особи. За таких обставин застосування двосторонньої реституції є неможливим, оскільки боржник не отримував майна (грошових коштів), яке могло б бути повернуте іншій стороні правочину. Відтак навіть у разі вирішення питання про застосування наслідків недійсності правочину суд повинен враховувати фактичний рух коштів та особу, яка стала їх кінцевим отримувачем. У даному випадку ТОВ "ІК Актив" як сторона спірного правочину не отримувало кредитних коштів у своє фактичне володіння та не набуло можливості самостійно ними розпоряджатися. Отже, двостороння реституція між сторонами спірного правочину є неможливою в принципі. Неможливість реституції не усуває підстав для визнання такого правочину недійсним та не може сама по собі бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання правочину недійсним.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.06.2026 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді - Фещенко Ю.В. (доповідач), суддів - Золотарьової Я.С., Мартинюка С.В.
Враховуючи вказане, ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 01.07.2026 відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою; розгляд справи призначено у судовому засіданні на 22.07.2026.

Від відповідача-1 (ТОВ "ІК Актив") до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № суду 9602/26 від 13.07.2026), в якому він просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги fрбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі № 904/4319/25 (904/6387/25) - залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований відповідачем-1 наступними обставинами: 
- на підтвердження наявності наміру з боку ТОВ "ІК Актив" спричинити шкоду кредиторам внаслідок укладення оспорюваного кредитного договору позивач стверджував про заборгованість, що виникла перед ініціюючим кредитором до укладання зазначеного договору, проте такі доводи є недостовірними, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а отже, відсутня обов`язкова обставина для можливості вирішення питання фраудаторності. Cтаном на 09.04.2021 у ТОВ "ІК Актив" були відсутні зобов`язання перед АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" (ініціюючим кредитором) на підставі договору поруки № Q000112/10/19 від 27.11.2019, адже АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" не було направлено чи пред`явлено будь-яким чином ТОВ "ІК Актив" вимогу про виконання будь-яких зобов`язань, а сам по собі факт укладення договору поруки не свідчить про виникнення грошового зобов`язання, адже обов`язки поручителя виникають з моменту пред`явлення до них вимоги кредитором (аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25.06.2025 по справі № Б13/188-11 (911/1859/24). Заборгованість ТОВ "ІК Актив" перед Тurkkan Agro Tarim Urunlery Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi на підставі договору поставки № 280115 від 20.01.2015 не стала підставою для порушення провадження у справі про банкрутство, а тому доводи позивача про те, що сам факт відкриття судом провадження у справі про банкрутство за заявою саме ініціюючого кредитора, вимоги якого виникли до укладання спірного правочину та не були погашені аж до моменту звернення останнього до суду з відповідною заявою, безпосередньо свідчить про втрату боржником платоспроможності, - не відповідають дійсним обставинам справи. Станом на даний час у процедурі банкрутства не вирішено питання про визнання грошових вимог на підставі договору поставки № 280115, та сам арбітражний керуючий такі вимоги заперечує, що підтверджує наявність з його боку непослідовної поведінки, яка не спрямована на справедливе задоволення вимог кредиторів боржника;
- позивачем жодним чином не доведено та не підтверджено, що неплатоспроможність боржника настала саме внаслідок укладення оспорюваного договору, що свідчить про відсутність у останнього характеру фраудаторного; не обґрунтовано підстав, з яких позивач вважає, що на день укладення оспорюваного правочину боржник перебував у фінансово незадовільному стані та мав намір шляхом укладення цього договору уникнути виконання певних зобов`язань. Позовна заява не містить відомостей про дату виникнення зобов`язань боржника як поручителя перед ініціюючим кредитором та взагалі обґрунтування наявності фактичних обставин, які можуть спричиняти недійсність;
- в даному випадку боржник зазначає, що підстави для визнання оспорюваного кредитного договору були відсутні, позовна заява зводиться до формальних тверджень, які були належним чином оцінені судом, а отже, рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню.

Від відповідача-2 (АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк") до Центрального апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. № суду 9553/26 від 13.07.2026), в якому він просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі № 904/4319/25 (904/6387/25) - залишити без змін.
Відзив на апеляційну скаргу обґрунтований відповідачем-2 наступними обставинами: 
- арбітражний керуючий підміняє висновки суду першої інстанції, помилково ототожнюючи оцінку судом способу захисту з питанням належності відповідачів. Водночас, зазначаючи про добросовісність банку, суд оцінював виключно спосіб захисту та правові наслідки його застосування, а не належність складу учасників справи;
- суд вірно зазначив, що наслідки задоволення позову фактично будуть мати негативний вплив лише на майнові інтереси одного кредитора, який не пов`язаний із боржником та не мав на меті завдати шкоду іншим кредиторам;
- доводи розпорядника майна вводять суд в оману щодо наявності у боржника прострочених зобов`язань перед іншими кредиторами станом на 09.04.2021. Матеріалами справи підтверджено протилежне. Законодавство не містить заборони на отримання суб`єктом господарювання кредиту з метою виконання або рефінансування зобов`язань іншої особи. Суд правильно встановив, що банк діяв добросовісно та розумно. Арбітражний керуючий помилково стверджує, що кошти за кредитним договором фактично не надходили у володіння чи розпорядження боржника. Обставина того, що кредитні кошти перераховані третій особі сама по собі не свідчить про недійсність кредитного договору та не спростовує факту його реального виконання сторонами;
- кредитний договір укладено поза "підозрілим періодом", тому арбітражний керуючий повинен був довести його недійсність на загальних засадах Цивільного кодексу України. Арбітражний керуючий не може обґрунтовувати позов спеціальною метою та способами захисту, передбаченими статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, оскільки зазначена норма не підлягає застосуванню до правовідносин. Оспорюваний правочин укладено поза межами 3-річного строку, що передував відкриттю провадження у справі про банкрутство. З моменту укладення кредитного договору (09.04.2021) до відкриття провадження у справі про банкрутство минуло 4,5 роки. Суд у рішенні вірно встановив, що правочин вчинено поза межами строку, встановленого статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, що унеможливлює застосування приписів наведеної норми до правовідносин;
- позивач не надав жодних доказів неплатоспроможності боржника станом на 09.04.2021 та не довів причинно-наслідкового зв`язку між укладенням кредитного договору і неплатоспроможністю боржника;
- арбітражний керуючий хибно тлумачить висновки суду першої інстанції, стверджуючи, що суд не дослідив обставини виконання кредитного договору;
- матеріали справи про банкрутство містять відповідні докази, які були досліджені та оцінені судом.

Від Арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича до Центрального апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (вх. № суду 9779/26 від 15.07.2026), яка обґрунтована наступними обставинами: 
- у межах заявлених позовних вимог розпорядник майна не ставив під сумнів добросовісність АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" як сторони спірного правочину. Предметом судового дослідження є не поведінка банку, а дії боржника щодо укладення оспорюваного правочину та їх відповідність вимогам законодавства і принципу добросовісності;
- позовні вимоги ґрунтуються на тому, що боржник вчинив фраудаторний правочин, прийнявши на себе значні майнові зобов`язання третьої особи без отримання еквівалентного майнового зустрічного надання, що призвело до вибуття активів боржника та, як наслідок, порушення прав його кредиторів. Саме така поведінка боржника підлягає правовій оцінці у межах цього спору;
- крім того, помилковим є висновок про те, що єдиним наслідком задоволення позову стане негативний вплив на майнові інтереси банку. Визнання спірного правочину недійсним саме по собі не є кінцевою метою звернення до суду, а створює правові підстави для застосування наслідків його недійсності, передбачених законодавством. Зокрема, після визнання правочину недійсним розпорядник майна набуде право звернутися з вимогою про застосування наслідків його недійсності, у тому числі щодо стягнення грошових коштів, сплачених унаслідок виконання спірного правочину. Повернення зазначених коштів до майнової маси боржника забезпечить збільшення активів, за рахунок яких у подальшому можуть бути задоволені вимоги всіх кредиторів у порядку, визначеному Кодексом України з процедур банкрутства. Отже, задоволення позову спрямоване не на порушення прав банку як кредитора, а на відновлення майнової маси боржника та забезпечення балансу інтересів усіх кредиторів у процедурі банкрутства, що повністю відповідає меті та завданням Кодексу України з процедур банкрутства;
- у позовній заяві зазначено та підтверджено матеріалами справи, що: зобов`язання перед АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" виникли на підставі кредитного договору банківської позики № Z000045/10/18 від 25.05.2018 та договору поруки № Q000112/10/19 від 27.11.2019, за яким ТОВ "ІК Актив" виступило поручителем. Після невиконання позичальником (ТОВ "Алом") забезпеченого порукою зобов`язання з 01.01.2021 у боржника виник обов`язок відповідати перед кредитором як поручителя, тобто ще до укладення спірного кредитного договору; зобов`язання перед Тurkkan Agro Tarim Urunleri Sanayi Ve Ticaret Anonim Sirketi виникли на підставі договору поставки № 280115 від 20.01.2015, при цьому остаточний строк виконання грошового зобов`язання був встановлений до 20.02.2020, тобто більш ніж за рік до укладення спірного договору. Отже, твердження про відсутність будь-яких доказів існування кредиторської заборгованості є таким, що не відповідають змісту позовної заяви та наявним у справі доказам;
- під час вирішення даного спору суд повинен враховувати не лише документи, додані безпосередньо до позовної заяви, а й усі докази, які містяться у матеріалах справи про банкрутство ТОВ "ІК Актив". Матеріали основної справи про банкрутство також містять численні докази існування інших кредиторських вимог, які виникли задовго до укладення спірного кредитного договору від 09.04.2021. Зокрема, у матеріалах справи містяться докази наявності: заборгованості перед ТОВ "Професійні аграрні інвестиції", що виникла на підставі договору від 26.04.2019, строк виконання якого був визначений до 31.10.2019; заборгованості перед Oileks Makina Danismanlik Gida Ve Tarim Urunleri Sanayi Ve Ticaret Limited Sirketi за контрактом № 01/07-2019 від 16.07.2019, відповідно до умов якого оплата поставленого обладнання мала бути здійснена до 31.07.2020, однак здійснена не була. Отже, матеріали справи містять достатній обсяг доказів, які підтверджують, що станом на 09.04.2021 ТОВ "ІК Актив" вже мало прострочені грошові зобов`язання перед декількома кредиторами. Більше того, з матеріалів справи вбачається, що позичальник ТОВ "Алом" не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором, а зобов`язання ТОВ "ІК Актив" як поручителя виникло з 01.01.2021, тобто ще до укладення спірного кредитного договору від 09.04.2021. Саме з цього моменту, внаслідок порушення боржником основного зобов`язання, у кредитора виникло право вимагати належного виконання забезпеченого порукою зобов`язання. Таким чином, направлення АТ "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" письмової вимоги у жовтні 2021 року не є юридичним фактом виникнення зобов`язання поручителя. Отже, доводи відповідача про відсутність у ТОВ "ІК Актив" зобов`язань перед банком станом на 09.04.2021 ґрунтуються на неправильному тлумаченні статей 553 - 555 Цивільного кодексу України та не відповідають правовій природі поруки. У даному випадку на момент укладення спірного кредитного договору боржник вже мав значний обсяг невиконаних зобов`язань перед іншими кредиторами. Незважаючи на це, він прийняв на себе новий істотний кредитний тягар з метою рефінансування заборгованості іншої юридичної особи, фактично не отримавши від такого правочину самостійної економічної вигоди. За таких обставин укладення спірного договору не відповідало принципам розумності та добросовісності, оскільки об`єктивно збільшувало кредитне навантаження боржника, погіршувало його фінансовий стан та створювало реальну загрозу невиконання вже існуючих зобов`язань перед іншими кредиторами, що в подальшому знайшло своє підтвердження у відкритті провадження у справі про банкрутство ТОВ "ІК Актив".

Від Арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича до Центрального апеляційного господарського суду надійшла відповідь на відзив ТВ "ІК Актив" (вх. № суду 9981/26 від 21.07.2026), яка обґрунтована наступними обставинами:
- відповідачем фактично ототожнюється відсутність пред`явленої кредитором вимоги із відсутністю зобов`язань між сторонами договору поруки. Проте з моменту укладення договору поруки № Q000112/10/19 від 27.11.2019 між АТ "Дочірній Банк "Казахстан Зіраат Інтернешнл Банк" та ТОВ "ІК Актив" вже виникли договірні зобов`язальні правовідносини, а поручитель набув визначених договором та законом прав і обов`язків. Саме договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків сторін (статті 11, 509, 626, 629 Цивільного кодексу України), а тому відсутність на певну дату пред`явленої кредитором вимоги сама по собі не свідчить про відсутність зобов`язання як правовідношення між сторонами договору. Таким чином, висновок про відсутність у ТОВ "ІК Актив" будь-яких зобов`язань перед банком лише з підстав непред`явлення кредитором відповідної вимоги не відповідає правовій природі договору поруки та змісту зобов`язальних правовідносин, що виникли між сторонами з моменту його укладення. Для встановлення наявності ознак фраудаторності правочину юридичне значення має не те, вимоги якого саме кредитора стали підставою для відкриття провадження у справі про банкрутство, чи на якій стадії перебуває їх розгляд, а встановлення факту існування на момент вчинення оспорюваного правочину невиконаних зобов`язань боржника перед кредиторами та впливу такого правочину на можливість задоволення їхніх вимог;
- позовні вимоги ґрунтуються на тому, що спірний кредитний договір не відповідав критеріям добросовісності та розумності, яким має відповідати поведінка учасників цивільних правовідносин. Саме сукупність наведених у позовній заяві обставин свідчить про те, що боржник, маючи на момент укладення спірного правочину значний обсяг невиконаних зобов`язань перед кредиторами, прийняв на себе нове значне кредитне зобов`язання виключно в інтересах пов`язаної особи, не отримавши натомість жодної економічної чи майнової вигоди для себе;
- таким чином, позивач обґрунтовував недійсність спірного правочину не окремою ізольованою обставиною, а сукупністю взаємопов`язаних фактів, які свідчать про відсутність у діях боржника розумної економічної мети, їх невідповідність засадам добросовісності та розумності, а також про вчинення правочину на шкоду кредиторам.

У судове засідання 22.07.2026 з`явився скаржник (позивач), а також представники відповідача-1 та відповідача-2; інші учасники справи у вказане засідання не з`явилися, причин нез`явлення не повідомили, будь-яких клопотань до суду від вказаних учасників справи не надходило. 
Також апеляційним господарським судом встановлено, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, а саме: шляхом направлення ухвали суду від 01.07.2026 позивачу, відповідачам-1,2 та третім особам-1,2,4 до їх Електронних кабінетів в підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, на підтвердження чого до матеріалів справи долучені Довідки про доставку електронного листа, згідно з якими ухвала суду від 01.07.2026 доставлена до Електронних кабінетів позивача, відповідачів-1,2 та третіх осіб-1,2,4 - 01.07.2026 після 17 години (з урахуванням положень частини 6 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, ухвала вважається врученою 02.07.2026).
Третій особі-3 ухвала суду надіслана засобами поштового зв`язку; крім того, з метою фактичного та найшвидшого повідомлення третьої особи-2 про зміст ухвали суду від 01.07.2026 додатково 09.07.2026 було розміщено оголошення на офіційному вебсайті Судової влади України.
Апеляційним господарським судом враховано, що відповідно до частини 4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи чи вчинення відповідної процесуальної дії.
Судом відзначено, що у даному випадку всі учасники справи отримали ухвалу суду від 01.07.2026 завчасно; підстави для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви у судовому засіданні 22.07.2026, визначені Господарським процесуальним кодексом України, відсутні.
Враховуючи те, що явка представників учасників справи в судове засідання не визнавалась судом обов`язковою, всі учасники справи були належним чином та завчасно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, достатність матеріалів справи для їх розгляду по суті, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у призначеному судовому засіданні. 
У судовому засіданні 22.07.2026 позивачем (скаржником), а також представниками відповідача-1 та відповідача-2 були висловлені правові позиції з приводу поданої апеляційної скарги. 
Під час розгляду апеляційної скарги судом досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Враховуючи достатність часу, наданого учасникам справи для підготовки до судового засідання, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивної господарського процесу, закріплені у статті 129 Конституції України та статтях 13, 14, 74 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що апеляційним господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених Господарським процесуальним кодексом України, висловлення своєї правової позиції під час апеляційного провадження.
У судовому засіданні 22.07.2026, відповідно до статей 240, 283 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, перевіривши дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, а також правильність застосування норм матеріального права, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/4319/25 за заявою Акціонерного товариства "Дочірній Банк "Казахстан-Зіраат Інтернешнл Банк" про визнання банкрутом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив". 
В межах даної справи у листопаді 2025 року розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражний керуючий Кошовським Сергієм Васильовичем (далі по тексту - позивач) до Господарського суду Дніпропетровської області була подана позовна заява, в якій він просив суд визнати недійсним Кредитний договір №405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (далі по тексту - відповідач-1) та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (далі по тексту - відповідач-2), посилаючись на його фраудаторність.
Так, 09.04.2021 між Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк" (далі по тексту - Банк, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (далі по тексту - позичальник, відповідач-1) було укладено Кредитний договір №405-4721/21-РНК та Додаткову угоду № 1 (про надання траншу згідно Додатку № 5 "Кредитна лінія відновлювальна № 405-4721/21-РНК_НЛ від 09.04.2021") до Кредитного договору № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, в якому сторони узгодили надання Банком позичальнику кредитних коштів в сумі 2 846 000,00 доларів США (арк.с. 23-31, 133-135 у томі 1).
Відповідно до умов Додатку № 5 до Кредитного договору цільове призначення кредитору: для рефінансування заборгованості ТОВ "Дніпроолія" перед Банком за Договором № 44-2860/12-КЮ про відкриття кредитної лінії від 15.05.2012, що укладений між ТОВ "Дніпроолія" та Банком, в загальному розмірі, що не перевищує 2 846 000,00 доларів США (пункт 3 Додатку № 5); термін кредитування - до 09.04.2026 (пункт 4 Додатку № 5) (арк.с. 134 у томі 1).
На виконання умов Кредитного договору № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021 кредитні кошти в сумі 2 846 000,00 доларів США було перераховано Банком на користь ТОВ "Дніпроолія" відповідно до платіжної інструкції № 11656 від 19.04.2021 з призначенням платежу: "Надання траншу № 1 згідно з ДУ № 1 від 19.04.2021 (додаток № 5) КЛВ № 405-4721/21-РНК_НЛ) до КД № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021 для погашення заборгованості за договором № 44-2860/12-КЮ 15.05.2012" (арк.с.149 в томі 1).
Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" було укладено:
- Договір застави рухомого майна № 405-4721/21-ЗЮ від 09.04.2021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 306 (арк.с. 136-142 в томі 1);
- Договір іпотеки № 405-4721/21-ІЮ від 09.04.2021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голій Л.І. та зареєстрований в реєстрі за № 305 (арк.с. 143-148 в томі 1).
В межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" № 904/4319/25 від Акціонерного товариства "Вест Файненс Енд Кредит Банк" 16.10.2025 надійшла заява про визнання кредиторських вимог до боржника Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" в загальній сумі 75 415 562 грн 10 коп. та судовий збір у сумі 6056 грн 00 коп. На час ухвалення судового рішення розгляд грошових вимог кредитора АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" в попередньому судовому засіданні у справі № 904/4319/25 господарським судом не завершено. Відповідно до пояснень АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк", поданих в межах розгляду заяви кредитора про визнання грошових вимог, в період дії Кредитного договору відбувалося часткове погашення заборгованості, змінювалися графіки погашення. За період з 09.04.2021 по 02.10.2025 Товариством було сплачено проценти, з яких 157 858,30 доларів США прострочені проценти та 408 608,55 доларів США поточні проценти. Частина платежів здійснювалася поручителями за ТОВ "ІК Актив". Сплата прострочених процентів здійснювалася з травня 2021 року по вересень 2023 року, а також у липні 2025 року.
При цьому ТОВ "Дніпроолія" є афілійованою (заінтересованою) стосовно Боржника, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами.
Ознак заінтересованості між ТОВ "ІК Актив" та АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" матеріали справи не містять.
На час розгляду даного спору ТОВ "Дніпроолія" заяви про визнання грошових вимог до ТОВ "ІК Актив" в межах справи № 904/4319/25 до господарського суду не надходило, ТОВ "Дніпроолія" не є учасником справи про банкрутство ТОВ "ІК Актив".
В межах даної справи у листопаді 2025 року розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражний керуючий Кошовським Сергієм Васильовичем до Господарського суду Дніпропетровської області була подана позовна заява, в якій він просив суд визнати недійсним Кредитний договір № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк", посилаючись на його фраудаторність. 
Позовна заява розпорядника майна ТОВ "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського С.В. не містить вимог про повернення активів боржника. На запитання суду першої інстанції позивач пояснював, що обраний спосіб захисту направлений на зменшення вимог конкурсного кредитора АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" та захист конкурсних інтересів інших добросовісних кредиторів.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, апеляційний господарський суд виходить з наступного.
Велика Палата Верховного Суду у своїй практиці допускає кваліфікацію правочину як фраудаторного, зокрема, як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та зловживаючи правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України) і така практика є усталеною.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України), дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина 2 статті 13 Цивільного кодексу України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28.04.2021 № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина 3 статті 13, частина 3 статті 16 Цивільного кодексу України не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України. У цьому Рішенні вказано: "Оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині 3 статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку.
Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними.
У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використала / використали право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах із цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувати);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Проте у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній.
Поняття фраудаторності правочинів знайшло своє відображення в постановах Великої Палати Верховного Суду.
Так, у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значимих дій.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова / неринкова), наявність / відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно. Подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду в постанові від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16 (пункт 155).
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій під час задоволення вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.
Задоволення боржником вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури банкрутства з використанням пов`язаних (або непов`язаних) із боржником осіб підтверджує неправомірну і недобросовісну мету боржника щодо створення йому преференції у виконанні зобов`язань та порушення імперативно встановленої у банкрутстві черговості задоволення вимог певних класів кредиторів боржника.
Отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.
Відтак перед судом постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети - вивести майно (грошові кошти) боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 наголосила, що у разі якщо багатосторонній правочин учинено за участю боржника з недобросовісною метою виведення його активів (майна) зі складу ліквідаційної маси для задоволення вимог окремого кредитора поза межами процедури банкрутства, такий правочин може бути визнаний недійсним (фраудаторним) як із підстав, передбачених статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, так і відповідно до статей 3, 13 Цивільного кодексу України.
Так, у постанові від 18.12.2024 у справі № 916/379/23 Велика Палата Верховного Суду, кваліфікуючи правочин як фраудаторний і визначаючи правові підстави для визнання його недійсним, застосовувала норми пункту 6 частини 1 статті 3, частин 1 - 4 статті 13, частини 1 статті 203 та частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України.
Отже, можна дійти висновку, що нормативна підстава для кваліфікації правочину як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 Цивільного кодексу України (всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом) є достатньою.
Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд у кожній конкретній справі, виходячи із встановлених обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2024 у справі № 916/379/23, провадження № 12-22гс24).
Як було зазначено вище, приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин.
Натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспоренні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав.
Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення, зокрема, унеможливлюється звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 у справі 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України).
Водночас у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України) та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.
Слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 у справі 910/6654/24 (провадження № 12-28гс25) відступила від свого висновку, сформульованого в постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16, шляхом його такої конкретизації: позивач, який не був стороною оспорюваного правочину, вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України).
Таким чином, позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 Цивільного кодексу України).
Як було зазначено вище, правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір.
Крім того, у постанові від 04.02.2026 у справі № 910/6654/24 Велика палата Верховного Суду також зазначила таке:
- учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій під час задоволення вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів (пункт 111 постанови); 
- укладення фраудаторних правочинів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів (пункт 112 постанови);
- задоволення боржником вимог окремого кредитора поза межами конкурсної процедури банкрутства з використанням пов`язаних (або непов`язаних) із боржником осіб підтверджує неправомірну і недобросовісну мету боржника щодо створення йому преференції у виконанні зобов`язань та порушення імперативно встановленої у банкрутстві черговості задоволення вимог певних класів кредиторів боржника (пункт 113 постанови);
- отже, правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати цю мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою). Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі (пункт 114 постанови);
- відтак перед судом постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети - вивести майно (грошові кошти) боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства (пункт 115 постанови);
- у разі звернення з таким позовом третьої особи (не сторони договору) з метою захисту прав та інтересів кредитора вимога про визнання недійсним фраудаторного правочину є належним та ефективним способом захисту (пункт 149 постанови).
Аналізуючи все вищевикладене в контексті спірних у даній справі правовідносин, апеляційний господарський суд враховує також наступне.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Законом України № 132-IX від 20.09.2019 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" (набув чинності 17.10.2019), зокрема, внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи.
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц та постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Отже, з введенням у дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" Європейський суд з прав людини наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
При цьому докази мають відповідати критеріям належності (стаття 76 Господарського процесуального кодексу України), допустимості (стаття 77 Господарського процесуального кодексу України), достовірності (стаття 78 Господарського процесуального кодексу України) та вірогідності (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
За правилами оцінки доказів, наведеними у статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
У даній справі, за результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності та взаємозв`язку, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що докази на підтвердження наявності підстав для визнання недійним Кредитного договору № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк", є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування. До вказаного висновку колегія суддів прийшла, з огляду на таке:
- доказів наявності ознак заінтересованості між сторонами спірного Кредитного договору - ТОВ "ІК Актив" та АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк", матеріали справи не містять та позивачем таких обставин не доведено;
- позивачем не доведено, що спірний Кредитний договір був вчинений сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди кредиторам;
- позивачем також не доведено, що спірний Кредитний договір учинений Боржником з метою виведення майна боржника на користь третіх осіб, чи для створення преференцій під час задоволення вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів;
- у даній справі не доведено, що, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог "дружнього" кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів;
- в матеріалах справи відсутні докази того, що сторони договору - Товариство з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" (Боржник) та Акціонерне товариство "Вест Файненс Енд Кредит Банк", вчинили спірний Кредитний договір з небросовісною метою, як-то вивести майно (грошові кошти) Боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства чи іншої;
- Кредитний договір № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк" укладений поза межами строку, встановленого статтею 42 Кодексу України з процедур банкрутства, що унеможливлює застосування приписів наведеної норми до спірних правовідносин;
- Боржник взяв на себе зобов`язання за Кредитним договором; кредитні кошти було використано на погашення заборгованості ТОВ "Дніпроолія" перед банком. При цьому ТОВ "Дніпроолія" є афілійованою (заінтересованою) особою стосовно Боржника, що підтверджується матеріалами справи та не спростовано відповідачами. У той же час протягом тривалого часу спірний Кредитний договір виконувався сторонами - заборгованість за тілом кредиту та додатковими платежами погашалася на користь АТ "Вест Файненс Енд Кредит Банк" боржником та майновими поручителями, що підтверджується матеріалами даної справи та справи про банкрутство № 904/4319/25, та додатково свідчить на користь того, що договір було укладено без наявності небросовісних намірів чи мети використати право на зло.
Враховуючи викладене, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що докази на підтвердження наявності підстав для визнання недійсним Кредитного договору №405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк", є менш вірогідними, ніж докази надані на їх спростування.
Отже, суд першої інстанцій правомірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним Кредитного договору № 405-4721/21-РНК від 09.04.2021, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" та Акціонерним товариством "Вест Файненс Енд Кредит Банк". 
У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції. 
З огляду на викладене, доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи та спростовуються вищевикладеним.
Відповідно до частини 1 статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на все вищевикладене, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі № 904/4319/25 (904/6387/25) таким, що підлягає залишенню без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
З підстав наведеного та керуючись статтями 129, 269, 270, 275 - 284, 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі № 904/4319/25 (904/6387/25) - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.06.2026 у справі №904/4319/25 (904/6387/25) - залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на розпорядника майна Товариства з обмеженою відповідальністю "ІК Актив" арбітражного керуючого Кошовського Сергія Васильовича.

4. Матеріали справи № 904/4319/25 (904/6387/25) повернути до Господарського суду Дніпропетровської області.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України та статтею 9 Кодексу України з процедур банкрутства.

Повна постанова складена та підписана 27.07.2026.

Головуючий суддя Ю.В. Фещенко

Суддя Я.С. Золотарьова 

Суддя С.В. Мартинюк