УХВАЛА
про відмову у відкритті касаційного провадження

20 липня 2026 року 
м. Київ
справа №520/3598/25
адміністративне провадження № К/990/32200/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бевзенка В.М. та Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2026 року
у справі №520/3598/25
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, у якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про відмову в перерахунку ОСОБА_1 пенсії в розмірі 65% грошового забезпечення на підставі довідки Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба від 24 жовтня 2024 року №176/176/100/754/2513/пс станом на 01 січня 2023 року та станом на 01 січня 2024 року;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії з 01 січня 2023 року та з 01 січня 2024 року, в розмірі 65% грошового забезпечення, на підставі довідки Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба від 24 жовтня 2024 року №176/176/100/754/2513/пс станом на 01 січня 2023 року та станом на 01 січня 2024 року, з урахуванням раніше виплачених сум.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року частково змінено в частині мотивів та підстав відмови у задоволенні позовних вимог, а в іншій частині залишено без змін.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 09 липня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Розглядаючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження у цій справі, колегія суддів виходить з такого.

Судом установлено, що розгляд справи у суді першої інстанції відбувався за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини другої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності або інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до пункту 20 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа незначної складності (малозначна справа) - адміністративна справа, у якій характер спірних правовідносин, предмет доказування та склад учасників тощо не вимагають проведення підготовчого провадження та (або) судового засідання для повного та всебічного встановлення її обставин.

Згідно з пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Аналіз наведених норм у контексті правовідносин, що є предметом розгляду у цій справі, свідчить про те, що у цьому випадку оскаржуються судові рішення, постановлені у справі незначної складності.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

За правилами пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України. Водночас обов`язок доведення наявності таких виняткових обставин покладається на особу, яка звертається до суду з касаційною скаргою.

Вказані критерії прийнятності касаційної скарги встановлені задля можливості забезпечення Верховним Судом ключової мети касаційного перегляду - виправлення судових помилок та усунення недоліків судочинства, що призвели до порушення прав учасників справи. Касаційний перегляд за своєю сутністю має екстраординарний характер і спрямований на забезпечення основоположних гарантій справедливого судового розгляду, які становлять зміст конституційного принципу верховенства права.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначена норма Кодексу узгоджується з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з яким до основних засад судочинства відноситься забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 частини третьої статті 2 та частині першій статті 13 КАС України, а також частині першій статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судом у системі судоустрою України, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави. Тим самим Верховний Суд за допомогою загальної правозастосовчої діяльності дозволяє досягнути індивідуального блага з урахуванням того, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та статті 242 КАС України висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Таким чином, призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок, у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи при цьому нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Скаржником наведено наступні підстави для касаційного оскарження рішень судів першої і апеляційної інстанцій та для прийняття Верховним Судом до розгляду касаційної скарги у справі незначної складності №520/3598/25, які передбачені частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, якщо: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі №21-484а13, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18, від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18, від 19 лютого 2020 року у справі №240/6263/18, від 24 червня 2020 року у зразковій справі №160/8324/19, рішенні Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у зразковій справі №160/8324/19 та постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №553/3619/16-а; відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах; касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для позивача; суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у зразковій справі №240/6263/18 предметом спору була правомірність перерахунку військової пенсії з 01 січня 2018 року на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 , складеної за формою додатка 2 до Порядку проведення перерахунку пенсій, призначених відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року №45 (далі - Порядок №45), без урахування середньомісячної суми додаткових видів грошового забезпечення. Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що пенсійний орган здійснює перерахунок на підставі довідки, яка надійшла від уповноваженого органу, має право перевіряти правильність її складення щодо формального змісту, але не має повноважень самостійно визначати складові та розмір грошового забезпечення.

Натомість у справі №520/3598/25 до органу Пенсійного фонду України не надходила довідка уповноваженого органу, із зазначеними в ній складовими грошового забезпечення за аналогічною посадою, яку займав позивач, складена за формою додатка 2 до Порядку №45. Позивач додав до заяви інформаційний лист університету, який не видавався для перерахунку його пенсії, містив загальні відомості про грошове забезпечення старшого викладача та був складений без відомостей про посаду, яку позивач обіймав на час звільнення.

Посилання скаржника на пункт 4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 (далі - Порядок №22-1), у зв`язку з постановою у справі №240/6263/18 є, на думку колегії суддів, необґрунтованим. Велика Палата Верховного Суду в цій постанові не формулювала висновку щодо застосування пункту 4.2 Порядку №22-1 або обов`язку пенсійного органу вимагати дооформлення інформаційного листа. Висновок про право перевіряти формальний зміст довідки сформульовано на підставі пункту 9 Порядку №45.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 листопада 2018 року у справі №812/292/18 спір стосувався скасування рішення органу доходів і зборів про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску платником, який перебував на обліку на території проведення антитерористичної операції. Висновок про необхідність тлумачення неоднозначних норм на користь особи сформульовано під час застосування законів, що регулювали сплату єдиного внеску та тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції.

Правовідносини у справі №812/292/18 та у справі №520/3598/25, постанова суду апеляційної інстанції у якій переглядається в касаційному порядку, не є подібними за суб`єктним складом, предметом спору, фактичними підставами позову та матеріально-правовим регулюванням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у зразковій справі №822/524/18 вирішувався спір про переведення особи з пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV), на пенсію державного службовця по інвалідності. Велика Палата Верховного Суду встановила, що закон не пов`язує призначення такої пенсії з досягненням певного віку, та застосувала сприятливий для особи підхід через наявність прогалини і неоднозначності у законодавстві.

Натомість у справі №520/3598/25 правовідносини стосуються перерахунку пенсії за вислугу років, призначеної за Законом №2262-XII, на підставі конкретного документа про грошове забезпечення. 

Таким чином, правовідносини у справах №822/524/18 та №520/3598/25 також не є подібними.

У рішенні Верховного Суду від 19 грудня 2019 року, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у зразковій справі №160/8324/19, предметом спору була відмова уповноваженого органу підготувати та направити до пенсійного органу оновлену довідку про розмір грошового забезпечення станом на 05 березня 2019 року після визнання протиправними і нечинними окремих положень постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 та змін до Порядку №45. Відповідачем у справі №160/8324/19 був орган, уповноважений оформити довідку, а заявлені вимоги були спрямовані саме на отримання належної довідки.

Разом з тим, у справі №520/3598/25 відповідачем є орган Пенсійного фонду України, а спір стосується здійснення перерахунку пенсії на підставі інформаційного листа Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба.

Отже, правовідносини у справах №160/8324/19 та №520/3598/25 відрізняються суб`єктним складом, предметом позову та фактичними підставами виникнення спору.

Хоча у справі №160/8324/19 сформульовано загальний висновок, що підставою для вчинення дій, спрямованих на перерахунок пенсії, може бути заява пенсіонера та додані до неї документи, Велика Палата Верховного Суду водночас прямо зазначила, що до моменту отримання належної довідки у пенсійного органу не виникає обов`язку з перерахунку пенсії. Тому повний зміст цієї правової позиції не суперечить висновкам апеляційного суду у справі №520/3598/25, а підтверджує їх.

У постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі №21-484а13 розглядався спір щодо неналежного розгляду органом Пенсійного фонду України заяви військового пенсіонера про перерахунок пенсії у зв`язку зі зміною розміру премії. Верховний Суд України дійшов висновку, що за результатами розгляду заяви та доданих документів пенсійний орган повинен ухвалити рішення про перерахунок або про відмову в перерахунку, а підставою для повідомлення про відмову може бути виключно прийняте з цього питання рішення. 

На відміну від справи №21-484а13, у справі №520/3598/25 предметом судового розгляду є не відсутність належного рішення пенсійного органу за результатами звернення, а наявність правових підстав для зобов`язання здійснити перерахунок на підставі листа Харківського національного університету Повітряних Сил ім. Івана Кожедуба.

Колегія суддів зауважує, що висновку про те, що будь-який доданий до заяви документ безумовно зобов`язує здійснити перерахунок, постанова Верховного Суду України від 22 квітня 2014 року не містить. Тому наведений висновок сформульовано за відмінних фактичних обставин і не суперечить рішенню апеляційного суду в цій справі.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №553/3619/16-а предметом судового розгляду була бездіяльність органу Пенсійного фонду України щодо непроведення перерахунку пенсії колишньому працівнику органів внутрішніх справ у зв`язку зі зміною грошового забезпечення поліцейських. Верховний Суд зазначив, що ініціювати дії, спрямовані на перерахунок пенсії, може заява пенсіонера з доданими документами. Водночас Суд установив, що належна довідка про розмір грошового забезпечення до пенсійного органу не надходила та не була подана позивачем, і дійшов висновку, що перерахунок може бути здійснено лише після надходження до органу Пенсійного фонду України відповідної довідки про складові грошового забезпечення. З огляду на її відсутність Верховний Суд визнав, що пенсійний орган не мав підстав і повноважень для проведення перерахунку, та відмовив у задоволенні позову.

На думку колегії суддів, правовідносини у справах №553/3619/16-а та №520/3598/25 є подібними, а висновок Верховного Суду повністю узгоджується з висновком апеляційного суду у справі №520/3598/25 про те, що за відсутності належної індивідуальної довідки обов`язок здійснити перерахунок у пенсійного органу не виникає.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Отже, наведена скаржником практика Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду не містить висновку, який був би застосовним у подібних правовідносинах та якому суперечила б постанова апеляційного суду. Частину постанов ухвалено у правовідносинах, неподібних до цієї справи; інші постанови, які стосуються перерахунку пенсій колишніх військовослужбовців, за своїм повним змістом підтверджують необхідність належної індивідуальної довідки та узгоджуються з мотивами оскаржуваної постанови.

Таким чином, скаржником не доведено наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також перевіривши зміст підстави касаційного оскарження (пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України), Судом встановлено, що скарга позивача не містить посилання на норму права, щодо якої, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду, а також скаржником не зазначено, в чому полягає неправильне застосування судом зазначеної норми права та який саме правовий висновок необхідно сформулювати, а Верховним Судом самостійно не встановлено, що у судовій практиці, яка склалася у подібних правовідносинах, існують підстави, які б вказували на наявність проблеми, вирішення якої, шляхом формулювання позиції Верховним Судом, може мати фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та становити значний суспільний інтерес.

Обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення норми права, яка була неправильно застосована судами першої та (або) апеляційної інстанцій щодо якої відсутній висновок Верховного Суду, а також обґрунтування, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на його думку, відповідна норма повинна застосовуватися.

Таким чином, з огляду на недостатнє обґрунтування скаржником у касаційній скарзі посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, колегія суддів вважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, виходив з того, що лист Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 24 жовтня 2024 року №176/176/100/754/2513/пс має інформаційний характер, не видавався для перерахунку пенсії позивача, не містить відомостей про розмір грошового забезпечення за посадою, яку він обіймав на час звільнення, та не є належною довідкою, передбаченою додатком 2 до Порядку №45, а тому не породжує обов`язку пенсійного органу здійснити перерахунок пенсії.

Такий висновок узгоджується, зокрема, з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №553/3619/16-а, згідно з якою перерахунок пенсії може бути здійснений після надходження до органу Пенсійного фонду України належної довідки про розмір грошового забезпечення, а за відсутності такої довідки у пенсійного органу відсутні підстави та повноваження для проведення перерахунку.

Загалом мотиви судів, якими вони керувалися, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову у справі №520/3598/25, відповідають правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №553/3619/16-а, від 23 січня 2020 року у справі №809/535/16, від 30 березня 2021 року у справі №0740/854/18, від 18 травня 2021 року у справі №343/870/17, від 17 лютого 2026 року у справі №520/5814/24, щодо правильного застосування норм права у подібних правовідносинах, питання застосування яких стояло перед судами першої і апеляційної інстанцій, про що обґрунтовано зазначено в оскаржуваних судових рішеннях.

При цьому скаржник не спростував релевантність застосованих судами висновків Верховного Суду.

Таким чином, Суд зазначає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими та такими, що прийняті відповідно до усталеної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах. Крім того, станом на день постановлення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданих висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вбачає підстав для ініціювання питання про відступлення від зазначених висновків.

Колегією суддів не може бути прийнято до уваги посилання на існування обставин, визначених підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б сформувати нове, уніфіковане розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Колегія суддів також відхиляє твердження скаржника про те, що справа має для нього виняткове значення, оскільки оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. Проте, в касаційній скарзі скаржник належних обґрунтувань не наводить.

Крім того, використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Щодо тверджень скаржника про те, що справа становить значний суспільний інтерес Суд зауважує, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, знецінення та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Необґрунтованим є і посилання скаржника на підпункт «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відніс справу до справ незначної складності, оскільки спір стосується перерахунку пенсії фізичній особі та відповідно до пункту 3 частини шостої статті 12 і пункту 2 частини першої статті 263 КАС України належить до справ незначної складності, які розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Отже, суд першої інстанції не відніс цю справу до справ незначної складності помилково.

З огляду на вищевказане, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не містить вагомих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме щодо цієї конкретної справи й вказували на те, що розгляд такої справи матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення, а також про те, що суд першої інстанції відніс цю справу до справ незначної складності помилково.

Характер спірних правовідносин, предмет і категорія спору, коло учасників спірних правовідносин, правозастосовча практика, що склалася з приводу спорів цієї категорії, значна кількість справ з подібними позовними вимогами, відсутність ознак, які роблять цю касаційну скаргу відмінною від інших, також дають підстави вважати, що судові рішення, ухвалені у справі №520/3598/25 як у справі незначної складності, не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі вищенаведеного та з урахуванням того, що оскаржувані судові рішення ухвалені у справі незначної складності, а виключних підстав для касаційного оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, передбачених частинами четвертою і п`ятою статті 328 КАС України, скаржником у касаційній скарзі належним чином не обґрунтовано, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Аналогічного висновку стосовно віднесення цієї категорії справ до справ незначної складності дійшов Верховний Суд, зокрема в ухвалах від 22 березня 2021 року у справі №500/2987/20, від 18 лютого 2026 року у справі №560/3455/25, від 23 лютого 2026 року у справі №560/8505/25.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 01 квітня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 10 червня 2026 року у справі №520/3598/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Бевзенко

С.М. Чиркін