ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2026 року
м. Київ

справа № 206/6259/23
провадження № 61-11299св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 

учасники справи:
позивач - керівник Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2025 року у складі колегії суддів Космачевської Т. В., Агєєва О. В., Халаджи О. В.,

у справі за позовом керівника Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Максим Олексійович, про витребування майна.

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2023 року керівник Лівобережної окружної прокуратури м. Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу (далі - приватний нотаріус ДМНО) Бондар М. О., про витребування майна.

Позов обґрунтовано тим, що документи, які підтверджують передачу квартири АДРЕСА_1 , у приватну власність громадян у порядку приватизації, відсутні, а державна реєстрація права власності на зазначену квартиру не проводилася. Водночас на підставі рішень виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 20 травня 2004 року № 1435 та від 18 листопада 2004 року зазначену квартиру зареєстровано за комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством Самарського району.

Прокуратурою з`ясовано, що спочатку право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 приватним нотаріусом ДМНО Бондарем М. О. 16 грудня 2020 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в той же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . При цьому, у договорі купівлі-продажу зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори Саплахіді К. Г. 26 листопада 1999 року та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим номером № 3-846. Разом з тим, як відомо з інформації Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 02 грудня 2022 року, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений на користь ОСОБА_3 від 26 листопада 1999 року по реєстру № 3-846 не посвідчувався державним нотаріусом Саплахіді К. Г., за вказаними даними були вчинені інші нотаріальні дії від інших осіб, реєстровий номер № 3-846 був використаний 06 квітня 1999 року іншим державним нотаріусом за іншою датою на ім`я іншої особи. Крім того, в спірній квартирі було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які не були учасниками вказаних правочинів, остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить відповідний актовий запис.

13 січня 2021 року приватний нотаріус ДМНО Куликов С. В. посвідчив договір купівлі-продажу квартири за № 25 від 13 січня 2021 року, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за яким у власність ОСОБА_1 передано квартиру АДРЕСА_1 , який наразі є останнім власником спірної квартири.

Прокурор вказані правочини вважає незаконними, так як в жодної зі сторін правочину не було законних прав на спірну квартиру, за вказаним фактом внесено відомості до ЄДРСР за № 42022042010000223 від 13 грудня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 190 КК України.

Прокурор просив суд витребувати у відповідача на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Самарський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 30 жовтня 2024 року, яке Дніпровський апеляційний суд постановою від 02 липня 2025 року залишив без змін, у задоволенні позову відмовив.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 31 липня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу відмовив.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позов і апеляційна скарга у справі були подані прокурором в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, тому апеляційний суд вважає, що підстави для ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу та їх стягнення з Дніпровської міської ради відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2025 року до Верховного Суду,  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду заяви.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 03 вересня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Самарського районного суду м. Дніпра.

02 липня 2026 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 07 липня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 07 липня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Ігнатенко В. М., Литвиненко І. В., Петров Є. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

У касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, чим порушив норми процесуального права, зокрема статей 137, 141 та 270 ЦПК України.

Заявник вважає, що суд не надав належної оцінки поданим доказам понесених витрат на правничу допомогу, не здійснив їх розподілу та не навів належного обґрунтування неможливості такого розподілу. Крім того, заявник зазначає, що він своєчасно подав заяву про ухвалення додаткового рішення разом із усіма необхідними доказами понесених витрат, а тому відмова в їх компенсації суперечить принципу відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. 

Також скаржник посилається на правові висновки Верховного Суду щодо розподілу судових витрат у справах, порушених за позовом прокурора в інтересах держави та вважає, що апеляційний суд допустив надмірний формалізм, відмовивши у розгляді питання про компенсацію витрат виключно з мотивів неправильного визначення сторони, з якої вони мають бути стягнуті.

Заявник вважає, що апеляційний суд помилково виходив із неможливості розподілу судових витрат, оскільки позов подано прокурором в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, яка є позивачем у справі, брала участь у її розгляді, підтримувала позовні вимоги та апеляційну скаргу. На думку заявника, навіть якщо прокурор бере участь у справі як самостійний учасник процесу, суд мав вирішити питання про розподіл судових витрат між прокурором і Дніпровською міською радою або покласти їх на одного з них, а не відмовляти у їх відшкодуванні взагалі.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали відзив на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку та ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частинами першою, другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови в позові - на позивача.

Наведені норми процесуального закону визначають загальний порядок розподілу судових витрат між сторонами у справі та іншими учасниками справи, що ґрунтується на принципі обов`язковості відшкодування судових витрат особи, на користь якої ухвалено судове рішення, за рахунок іншої особи, яка в цьому спорі виступає її опонентом.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом, здійснює прокуратура.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Частина перша цієї статті визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Згідно з абзацами першим та другим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20).

В судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

Тобто під час розгляду справи в суді стороною у спорі є держава, навіть якщо прокурор зазначив позивачем у справі певний орган.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини третьої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Наведені висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20.

Отже, звертаючись до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідного уповноваженого органу, прокурор не замінює цей орган у судовому процесі, однак і не виконує функцію його представництва, оскільки представляє державу та є окремим самостійним суб`єктом звернення.

Також варто звернути увагу на те, що відповідно до частини п`ятої статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Разом із цим загальна норма частини першої статті 57 ЦПК України передбачає, що органи та інші особи, які відповідно до статті 56 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб, мають процесуальні права та обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Частини перша та друга статті 43 ЦПК України містять переліки прав та обов`язків учасників справи, які не є вичерпними.

За змістом наведених положень процесуального закону прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, набуває статусу сторони у справі - позивача лише у випадках, передбачених відповідним процесуальним законом, однак у разі відкриття провадження у справі за поданим ним позовом, він має ті ж права та обов`язки, що їх має позивач, за винятком права укладати мирову угоду.

З урахуванням наведеного, звертаючись із позовом в інтересах держави, прокурор є суб`єктом сплати судового збору та самостійно здійснює права та виконує обов`язки, пов`язані з розподілом судових витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 923/199/21).

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд виходив із того, що відповідач просив стягнути витрати на професійну правничу допомогу з Дніпровської міської ради, тоді як із позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави, а тому міська рада не є належним суб`єктом, на якого можуть бути покладені такі витрати.

Однак із таким висновком апеляційного суду в повному обсязі погодитися не можна, оскільки встановивши, що позов у цій справі подано прокурором, апеляційну скаргу також подано прокурором, апеляційний суд мав покласти судові витрати на належного суб`єкта, а не відмовляти у їх відшкодуванні.

За таких обставин висновок апеляційного суду про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення є передчасним та не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Отже, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку про те, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу належить задовольнити, ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити. 

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 31 липня 2025 року скасувати і направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький	
Судді 	В. М. Ігнатенко А. А. Калараш І. В. Литвиненко	
	Є. В. Петров