П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/3622/25	

Перша інстанція суддя Білостоцький О.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Яковлєва О.В.,
суддів Крусяна А.В., Шевчук О.А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправними та скасування рішень,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом у якому заявлено вимоги до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, а саме: 
- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну;
- визнання протиправним та скасування рішення ГУ ДМС в Одеській області від 09.01.2025 року за №5101130100017464 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову. 
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням позивачем подано апеляційну скаргу з якої вбачається про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як міграційним органом протиправно скасовано дозвіл позивача на імміграцію в Україну, згідно рішення від 27.06.2023 року №42-Д, а як наслідок прийнято рішення про примусове повернення до країни походження.
Апелянт вважає, що повноваження міграційного органу обмежено, оскільки при зверненні апелянта до останнього з заявою про обмін посвідки на проживання в Україні відповідач позбавлений можливості давати оцінку правомірності підстав видачі дозволу на імміграцію. 
Також, відповідачем порушено процедуру прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, а саме не враховано, що позивач мешкає на території України з 2012 року та не здійснював порушення законодавства України, займається підприємницькою діяльністю, має житло, тому дії позивача не становлять загрозу нацбезпеці, громадському порядку України.

Крім того, на переконання апелянта, іммігранти не можуть бути позбавлені права на імміграцію у зв`язку із порушенням, яке сталось не з їхньої вини , а допущено посадовими особами уповноважених органів при видачі дозволів на імміграцію в Україні. 
Тому, рішення ГУ ДМС в Одеській області від 09.01.2025 року за №5101130100017464 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , не відповідає законодавству та прийнято з порушенням процедури. 
В свою чергу, Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції зроблено законний та обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так відносно позивача, у травні 2023 року, здійснено перевірку законності надання позивачу дозволу на імміграцію, під час якої була встановлена відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України. Таким чином, УДМС у Чернігівській області за результатами проведеної перевірки встановлено, що під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач надав свідомо неправдиві відомості щодо наявності підстав для отримання дозволу на імміграцію, а саме щодо перебування у шлюбі з громадянкою України. При прийнятті рішення міграційний орган керувався Порядком, затвердженим постановою КМУ № 321 від 25.04.18 року, як актуальним нормативно-правовим актом який діяв на час перевірки. В даному випадку право на проведення перевірки прямо передбачено п.37 Порядку, а скасування дозволу на імміграцію не обмежується у часі та наявністю роботи, житла та інших благ.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області подано відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначено, що судом першої інстанції зроблено законний та обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як станом на 09.01.2025 року позивач перебуває на території України незаконно, а саме перевищив строк перебування в Україні більш як на 30 днів. Так, за порушення ч.2 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2025 року ПР МОД №11667 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 09.01.2025 року ПН МОД №011765 притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5 100,00 грн. Позивач із заявою для добровільного повернення до країни походження або третьої країни до ГУ ДМС в Одеській області не звертався. Про те, що він є нелегальним мігрантом, останній розуміє. Враховуючи викладене, доводи позивача ґрунтуються лише на усних твердженнях позивача, однак не підтверджуються жодними належними чи допустимими доказами.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є уродженцем Азербайджанської Республіки, що підтверджується паспортом громадянина Республіки Азербайджан серії НОМЕР_1 від 11.08.2010 року.
24.11.2012 року позивач звернувся до Новозаводського районного відділу у м. Чернігові УДМС у Чернігівській області із заявою №28 про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію», оскільки він понад 2 років перебував у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_2 , на підтвердження чого надав копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. Виходячи зі змісту вказаного свідоцтва, про реєстрацію шлюбу позивача з громадянкою України в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №351 від 10.10.2027 року.
Після проведення перевірок, передбачених п.14 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 року №1983, та відсутності інформації щодо наявності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, 29.12.2012 року Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області надало позивачу дозвіл на імміграцію в Україну №74.01-3707 та документувало позивача посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_3 , строком дії - безстроково. 
З 23.02.2013 року позивача реєстровано за новим місцем проживання – АДРЕСА_1 , що сторонами за час розгляду справи не заперечувалось.
Водночас, 11.05.2023 року до УДМС у Чернігівській області надійшов лист Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо здійснення перевірки законності надання позивачу дозволу на імміграцію у зв`язку зі зверненням позивача до ГУ ДМС в Одеській області з питання обміну посвідки на постійне проживання. З огляду на це, УДМС у Чернігівській області, на виконання вимог п.37 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною га знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 року №321, здійснило перевірку законності надання дозволу на імміграцію, під час якої була встановлена відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 , оскільки відповідно до відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян, ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з 14.07.2010 року з іншою особою - громадянином Азербайджанської Республіки ОСОБА_3 . Інформація про розірвання зазначеного шлюбу відсутня.
15.05.2023 року УДМС у Чернігівській області надіслано запит до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо підтвердження чи спростування факту видачі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року, а також підтвердження або спростування факту реєстрації шлюбу позивача та його розірвання в разі наявності.
05.06.2023 року УДМС у Чернігівській області отримало лист-відповідь від Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 30.05.2023 року, в якому повідомлено про відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 . Крім того зазначено, що за відомостями книги обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2010 рік не виявлено свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року, на вищевказаних осіб.
З огляду на те, що позивачем отримано дозвіл на імміграцію на підставі свідомо неправдивих відомостей, УДМС у Чернігівській області 27.06.2023 року прийняло рішення №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-ІІІ (у редакції від 05.02.2023). Видана на підставі дозволу на імміграцію посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_3 від 29.12.2012 року - скасована.
30.06.2023 року УДМС у Чернігівській області супровідним листом №7401.5-4026/74.2-23 від 28.06.2023 надіслало на адресу позивача копію рішення про скасування дозволу на імміграцію, проте даний лист був повернутий відправнику у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Разом з тим, за інформацією з Інтегрованої міжвідомчої інформаційної – телекомунікаційної системи щодо контролю осіб транспортних засобів та вантажів, які перетинають державний кордон встановлено, що позивач прибув до України 02.10.2024 року через КПП «Старокозаче». Кордон України перетинав по паспортному документу громадянина Азербайджану для виїзду за кордон № НОМЕР_4 , терміном дії з 26.02.2021 року по 25.02.2031 року. 
Встановлено, що станом на 09.01.2025 позивач перебував на території України незаконно, а саме перевищив строк перебування в Україні більш як на 30 днів. Внаслідок чого, за порушення ч.2 ст.203 КУпАП, що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, тобто перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення від 09.01.2025 року ПР МОД №011667 та постанову про накладення адміністративного стягнення від 09.01.2025 року ПН МОД №011765, якою позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності в розмірі 5 100,00 грн.
09.01.2025 року Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняло рішення №5101130100017464 про примусове повернення позивача в країну походження або третю країну, яким його зобов`язано покинути територію України, у термін до 07.02.2025 року.
Не погоджуючись із вищевказаним рішенням УДМС у Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну та рішенням ГУ ДМС України в Одеській області від 09.01.2025 року №5101130100017464 про примусове повернення в країну походження або третю країну іноземця або особи без громадянства, позивач звернувся до суду щодо захисту своїх прав та законних інтересів.
За наслідком встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок про відмову у задоволенні позовних вимог, так як міграційним органом правомірно проведено перевірку законності надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та рішень за наслідком проведеної перевірки, з чим погоджується колегія суддів, виходячи з наступного. 

Так, Закон України «Про імміграцію» визначає умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.
В свою чергу, згідно п. 1 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність.
Між тим, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.
Згідно п. 21 Порядку, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
Згідно п. 22 Порядку, для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, її територіальні органи або територіальні підрозділи, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Згідно п. 23 Порядку, ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Згідно п. 24 Порядку, рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію». Копія рішення надсилається Держприкордонслужбі.
Підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 передбачено, що посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Колегією суддів встановлено, що предметом спору у даній справі є перевірка правомірності рішення ГУ ДМС в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну та рішення ГУ ДМС в Одеській області від 09.01.2025 року за №5101130100017464 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
В даному випадку, оскаржуваним рішенням ГУ ДМС в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д, скасовано дозвіл позивача на імміграцію в Україну від 29 грудня 2012 року, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про імміграцію», та посвідку на постійне проживання, серії НОМЕР_3 від 29.12.12р., згідно п.п.1 пункту 64 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321, а саме у зв`язку видачою такого дозволу на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи нечинних або таких, що втратили чинність документів.
В свою чергу, як встановлено судом першої інстанції та вбачається із зібраних матеріалів справи, УДМС у Чернігівській області 29.12.2012 року надано позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та видано посвідку на постійне проживання, за заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, на підставі п.1 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» (одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України), оскільки позивач понад 2-х років перебував у шлюбі з громадянкою України - ОСОБА_2 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 27.10.2010 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції. 
Враховуючи, що позивач у травні 2023 року звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з питання обміну посвідки на постійне проживання, УДМС у Чернігівській області здійснило перевірку законності надання позивачу дозволу на імміграцію, внаслідок чого встановлено відсутність у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актового запису про шлюб між позивачем та громадянкою України - ОСОБА_2 , а за відомостями книги обліку бланків свідоцтв про шлюб за 2010 рік, не виявлено свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 27.10.2010 року, на вищевказаних осіб. Тобто, УДМС у Чернігівській області за результатами проведеної перевірки встановило, шо під час подання заяви та підтверджуючих документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну позивач надав свідомо неправдиві відомості щодо наявності у нього підстав для отримання дозволу на імміграцію, а саме - щодо перебування у шлюбі з громадянкою України.
При цьому, позивачем не спростовано фактів, які були встановлені УДМС у Чернігівській області в частині надання останнім свідомо неправдивих відомостей щодо наявності у нього підстав для отримання дозволу на імміграцію, як в суді першої так і суді апеляційної інстанції. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо правомірності рішення ГУ ДМС в Чернігівській області від 27.06.2023 року №42-Д про скасування дозволу на імміграцію в Україну.
Посилання апелянта на обмеження повноважень міграційного органу та порушення процедури, оскільки при зверненні до останнього з заявою про обмін посвідки на проживання в Україні він позбавлений можливості давати оцінку правомірності підстав видачі дозволу на імміграцію та інших, є безпідставним, так як такі повноваження прямо передбачено вищезазначеними Порядками. При цьому скасування дозволу на імміграцію не обмежується у часі та наявністю роботи, житла та інших благ.
Також, при прийнятті рішення міграційний орган керувався Порядком, затвердженим постановою КМУ № 321 від 25.04.18 року, як актуальним нормативно-правовим актом який діяв на час перевірки, що є правомірним. 
Колегія суддів не вбачає підстав для визнання протиправним рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області №5101130100017464 від 09.01.2025 року про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства відносно позивача, враховуючи, що внаслідок скасування дозволу на імміграцію в Україну з 27.06.2023 року, станом на 09.01.2025 року позивач перебував на території України незаконно, перевищивши строк перебування більш як на 30 днів, та був притягнутий до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.203 КУпАП. 
При цьому, у апеляційній скарзі не наведено достатніх аргументів з посиланням на докази щодо протиправності такого рішення. 
Враховуючи, що судом першої інстанції порушень норм матеріального та процесуального права не допущено, колегія суддів вважає за необхідне залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року - без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів.

Суддя-доповідач 		О.В. Яковлєв	
Судді	  	А.В. Крусян   О.А. Шевчук