| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/42610/24 Суддя (судді) першої інстанції: Діска А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді: – Осіпової О.О.,
суддів: – Златіна С.В., Кравченка Є.Д.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 р. у справі за адміністративним позовом Підприємства об`єднання громадян “ЦЕНТР РЕАБІЛІТАЦІЇ “РЕГЕНТ” до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,–

В С Т А Н О В И Л А:

Підприємство об`єднання громадян "Центр реабілітації "РЕГЕНТ", звернулось до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати повністю податкові повідомлення-рішення від 26.07.2024:
- № 360000705 (форми «ВЗ»), яким відмовлено у надані бюджетного відшкодування у сумі 29881405,00 грн.
- № 359990705 (форми «В1»), яким встановлено завищення бюджетного відшкодування на суму 12355630, 00 грн.
Свої вимоги мотивувало тим, що спірні податкові повідомлення-рішення були прийняті за результатом проведеної перевірки, під час якої відповідачем було неправомірно відмовлено позивачеві в праві на отримання бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за податковий період квітень 2024 року, хоча право на отримання позивачем відповідних сум підтверджується документально. Позивач зауважив, що імпорт товару підтверджується вантажно-митними деклараціями. Позивач просить врахувати, що ним здійснювався імпорт товарів, тобто в межах спірних правовідносин підлягав застосуванню митний режим, відповідно до якого іноземні товари після сплати всіх митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей, випускаються для вільного обігу на митній території України. Таким чином, у разі відсутності сплати митних платежів, товари не були б ввезені на митну територію України, проте відповідачем не заперечується факт їх ввезення на митну територію України, не заперечується факт наявності ВМД, не заперечується факт сплати митних платежів за ВМД, які стали підставою для формування від`ємного значення (бюджетного відшкодування).
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року адміністративний позов задоволено повністю.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 26.07.2024 №360000705 (форми «ВЗ») та №359990705 (форми «В1»).
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області (код ЄДРПОУ: 44096797; місцезнаходження: 03151, м. Київ, вул. Святослава Хороброго, буд. 5А) на користь Підприємства об`єднання громадян "Центр реабілітації" "РЕГЕНТ" (код ЄДРПОУ: 36243220, місцезнаходження: 08301, Київська область, м. Бориспіль, вул. Бежівка, буд. 14, офіс 313) понесені судові витрати у розмірі 30280 (тридцять тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в цьому випадку первинним документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства і яка безпосередньо підтверджує сплату такого податку.
Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що виконання договорів комісії підтверджується актами надання послуг, актами прийому-передачі товару з комісії, додатками до договорів, інвойсами, CMR. Усі зазначені документи були надані під час перевірки, що не заперечується відповідачем та містяться в матеріалах справи. Зауважень до наданих документів ні акт перевірки, ні відзив на позовну заяву не містить.
Щодо твердження відповідача про ненадання звітів комісіонера до перевірки Київський окружний адміністративний суд зазначив, що відповідачем не надано належного доказу, який підтверджує ненадання документів до перевірки, оскільки акти ненадання документів, складені відповідно до пункту 85.6 статті 85 ПК України, відсутні в матеріалах справи.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що якщо при ввезенні товарів на митну територію України платником податку сплачено суму податку до бюджету і така сплата підтверджується митними деклараціями, платник податку має право на включення такої суми податку до складу податкового кредиту відповідного звітного періоду.
Відповідач – ГУ ДПС у Київській області, не погодившись із рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та винесене без з`ясування всіх обставин справи, а також без надання їм належної правової оцінки, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що контролюючим органом проведено аналіз банківських виписок, наданих платником, на випадок здійснення оплати митних платежів, розмитнення через комісіонера. Під час аналізу виявлено перерахунок коштів на комісіонерів, але в призначенні платежів не зазначено щодо оплати розмитнення та митних платежів. 
Таким чином, на думку контролюючого органу, відсутні підстави вважати зазначене перерахування коштів як оплату за розмитнення ввезеного товару.
За даними Державної митної служби (лист від 16.07.2024р. №15/15-01-01/8.16/3767), наданими на запит від 03.07.2024р. №13288/5/10-36-07-05 ГУ ДПС у Київській області, ПОГ «ЦР «Регент» в розрізі вказаних податкових періодів вказані у податковій декларації з ПДВ за квітень 2024 року (з урахуванням уточнюючого розрахунку) сплачені суми податку на додану вартість при ввезення товарів на митну територію України та бухгалтерському обліку позивача не відповідають даним, отриманим від Державної митної служби України, а тому відповідач стверджує, що платником завищено суму податкового кредиту на загальну суму 12355630,00грн. 
Станом на момент перевірки та реєстрації її результатів відсутні виписані первинні документи щодо визначення податкових зобов`язань за операцією з надання послуг за договором комісії, за яку він отримує плату, та відповідно згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних відсутня виписана та зареєстрована податкова накладна щодо визначення податкових зобов`язань за операцією із надання комісійної послуги, за яку він отримує плату.
Згідно з випискою банку позивача за листопад-грудень 2023 року та січень-квітень 2024 року відсутня оплата здійснених послуг комісії.
Тому, як вважає відповідач, відповідно до договорів комісії, які комісіонер за дорученням комітента (ПОГ «ЦР «Регент») здійснював від свого імені та за рахунок комітента за обумовлену договором винагороду, не можуть вважатися доведеними.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 05.02.2026р. провадження за апеляційною скаргою було відкрите та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, згідно з яким для ввезення імпортованого товару та випуску його у вільний обіг та випуску його у вільний обіг покупцем має бути сплачено всі митні платежі, встановлені законом на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей.
Зауважує, що у цьому випадку первинним документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства і яка безпосередньо підтверджує сплату такого податку.
Таким чином, на думку позивача, отримання права на бюджетне відшкодування у цьому випадку є сплата митних платежів при імпорті товару, оскільки контролюючий орган позбавлений можливості втручатися у господарські взаємовідносини позивача та комісіонера, тим паче ставити у залежність отримання бюджетного відшкодування сформованого за рахунок сплати митних платежів при імпорті товару від виконання умов договору комісії.
У разі відсутності сплати митних платежів товари не були би ввезені на митну територію України, проте відповідачем не заперечується факт їх ввезення на митну територію України, як не заперечується і факт наявності ВМД, а також факт сплати митних платежів, які стали підставою для формування від`ємного значення (бюджетного відшкодування).
У звітах комісіонерів окремим пунктом було визначено «податки, що сплачено при митному оформленні товарів», серед яких, зокрема, і вказано «Податок на додану вартість із товарів, ввезених на митну територію України суб`єктами господарювання», тому відсутність у призначеннях платежу посилання щодо «оплати розмитнення та митних платежів» не може свідчити, що оплата таких здійснювалася не за рахунок коштів позивача, адже перераховані кошті комісіонерам мають ширше призначення платежів «Відшкодування витрат згідно з договором комісії», що охоплює весь спектр здійснених на користь і за рахунок ПОГ «ЦР «Регент», та відповідно до звітів комісіонера охоплюють сплату податків на додану вартість із товарів, ввезених на митну територію України суб`єктами господарювання, сплачених під час розмитнення товарів. 
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.08.2026р. призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні.
В судовому засіданні представник відповідача підтримав подану апеляційну скаргу, вважає оскаржене рішення суду незаконним та повністю підтримав доводи, зазначені в апеляційній скарзі.
Представник позивача у судовому засіданні заперечив проти апеляційної скарги, вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач є юридичною особою, створеною та зареєстрованою 30.10.2008, яка перебуває на обліку в ГУ ДПС у Київській області.
Основний вид діяльності - виробництво іншого одягу й аксесуарів (основний код КВЕД 14.19).
Головним управлінням ДПС у Київській області згідно з пп.75.1.2 п.75.1 ст.75, пп.78.1.8 п.78.1 ст.78, ст.79, пп.69.2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України на підставі наказу ГУ ДПС у Київській області від 19.06.2024 за № 1667-п проведено документальну позапланову виїзну перевірку Підприємства об`єднання громадян «Центр реабілітації «Регент» (код ЄДРПОУ 36243220) щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні за квітень 2024 року у податковій декларації з податку на додану вартість від 20.05.2024 № 9135832898 від`ємного значення з податку на додану вартість, у тому числі заявленого до відшкодування з бюджету.
За результатами перевірки складено акт від 09.07.2024 № 38158/10-36-07-05/36243220.
Перевіркою з питань достовірності нарахування сум бюджетного відшкодування ПДВ за квітень 2024 року податковим органом було встановлено порушення ПОГ «ЦР «Регент» вимог п.198.1, п.198.2, п. 198.3 ст. 198, п. 200.1, пп. «б» п.200.4, ст. 200 Податкового Кодексу України з урахуванням вимог п.200.14 статті 200 Податкового Кодексу України, в результаті чого:
- відмовлено в отриманні бюджетного відшкодування на рахунок платника у банку за квітень 2024 року на загальну суму 29881405,00 грн;
- завищено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість (рядок 20.2.1) по декларації з податку на додану вартість з додатками за квітень 2024 року у розмірі 12355630,00 грн.
На підставі акта перевірки від 09.07.2024 прийняті податкові повідомлення-рішення від 26.07.2024 №360000705 (форми «ВЗ»), яким відмовлено у надані бюджетного відшкодування у сумі 29881405,00 грн та від 26.07.2024 №359990705 (форми «В1»), яким встановлено завищення бюджетного відшкодування на суму 12355630,00 грн.
Вважаючи протиправними податкові повідомлення-рішення, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до вимог частини першої статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частинами першою та другою статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Вимогами статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин (частина друга статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідно до пункту 185.1 статті 185 Податкового кодексу України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Датою виникнення податкових зобов`язань у разі ввезення товарів на митну територію України є дата подання митної декларації для митного оформлення (пункт 187.8 статті 187 Податкового кодексу України).
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Для операцій із ввезення на митну територію України товарів датою віднесення сум податку до податкового кредиту є дата сплати податку за податковими зобов`язаннями згідно з пунктом 187.8 статті 187 цього Кодексу, а для операцій з постачання послуг нерезидентом на митній території України - дата складення платником податкової накладної за такими операціями, за умови реєстрації такої податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно з пунктом 201.12 статті 201 Податкового кодексу України у разі ввезення товарів на митну територію України документом, що посвідчує право на віднесення сум податку до податкового кредиту, вважається митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, яка підтверджує сплату податку.
Пунктом 206.1 статті 206 Податкового кодексу України визначено, що під час ввезення товарів на митну територію України суми податку підлягають сплаті до державного бюджету платниками податку до/або на день подання митної декларації безпосередньо на єдиний казначейський рахунок, крім операцій, за якими надається звільнення (умовне звільнення) від оподаткування.
Відповідно до пунктів 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України бюджетне відшкодування - відшкодування від`ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника.
Згідно з пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
Відповідно до пункту 200.4 статті 200 Податкового кодексу України при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на відповідний рахунок платника податку в банку/небанківському надавачу платіжних послуг та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Як вбачається з акту перевірки, за результатом аналізу податкової звітності позивача та наданих до перевірки документів встановлено, що причиною виникнення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту (із зазначенням частки загальної суми податкового кредиту звітного (податкового) періоду, у якому виникло від`ємне значення ПДВ) є ввезення на митну територію України товарів (одяг і додаткові речі до одягу та їх частини, вживані; взуття вживане; вироби з текстильних матеріалів, вживані, іграшки, ігри та спортивний інвентар; сумки дамські (Польща, Німеччина, Велика Британія). Імпорт товарів, за періоди виникнення від`ємного значення, здійснено на умовах наступних Договорів Комісії та додатків до них:
Договір комісії № ES-REH-2 від 14.11.2023року з ТОВ «ЕШПАДА»;
Договір комісії № FUN-REH-12-23 від 01.12.2023 року з ТОВ «ФУНШАЛ»;
Договір комісії № SMI-REH-3 від 01.12.2023 року з ТОВ «СМІЧОВ»;
Договір комісії № RH-KR-2 від 10.01.2023 року з ТОВ «КОРНІВ»;
Договір комісії № 2-PIT-PГ від 01.11.2022 року з ТОВ «РІТАРІС».
Ввезення товару на територію України згідно вантажно-митних декларацій за жовтень-грудень 2023 року та січень-квітень 2024 року здійснено Комісіонерами.
Згідно з Актами приймання-передачі товару до договорів комісії передачу здійснено на складі позивача.
До перевірки платником надано копії первинних документів, у тому числі банківські виписки.
За даними податкової звітності та наданих документів суми імпорту в розрізі періодів виникнення від`ємного значення становлять наступне:
Листопад 2023 року 9 832 197,00 грн;
Грудень 2023 року 8 998 750,00 грн;
Січень 2024 року 12 779 141,00 грн;
Лютий 2024 року 9 706 263,00 грн;
Квітень 2024 року 920 684,00 грн.
Як встановлено податковим органом в акті перевірки, ВМД оформлено відповідно до зазначених обсягів у розрізі періодів.
При аналізі документів, що підтверджують оплату, даних оборотно-сальдових відомостей по рахунку 3771, встановлено, що фактично платником здійснено оплату у наступному розмірі:
Листопад 2023 року 4 200 000,00 грн;
Грудень 2023 року 1 360 000,00 грн;
Січень 2024 року 10 700 000,00 грн;
Лютий 2024 року 11 800 000,00 грн;
Квітень 2024 року 14 180 000,00грн.
Податковий орган вказує, що право на включення суми ПДВ до податкового кредиту на підставі належним чином оформленої митної декларації (у тому числі тимчасової та додаткової) виникає у платника податку виключно у межах сплаченої до бюджету суми ПДВ та у тому звітному періоді, в якому оформлено таку митну декларацію (така сума ПДВ не може бути включена до податкового кредиту будь-якого іншого звітного (податкового) періоду).
Контролюючим органом проведено аналіз банківських виписок, наданих платником, на випадок здійснення оплати митних платежів, розмитнення через Комісіонера. При проведенні аналізу виявлено перерахунок коштів на Комісіонерів, але в призначенні не зазначено щодо оплати розмитнення та митних платежів. 
Таким чином, відповідачем було зроблено висновок про відсутність підстав вважати зазначені перерахування коштів як оплату за розмитнення ввезеного товару.
З приводу таких доводів контролюючого органу колегія суддів зазначає, що підприємство-комітент має повне право на суму бюджетного відшкодування з ПДВ за умови, що цю суму податку було сплачено до бюджету під час митного оформлення, а сам товар було ввезено для використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства, тому відсутність деталізованого запису про «розмитнення» у банківській виписці комітента не позбавляє його цього права, оскільки головним підтвердженням сплати є належним чином оформлена митна декларація (МД), що засвідчує право на віднесення сум ПДВ до податкового кредиту.
Крім того, визначальною вимогою для відшкодування імпортного ПДВ згідно зі ст.200 ПК України є фактичне надходження коштів до Державного бюджету, що є неможливим без оформлення відповідної МД.
Отже, оскільки без сплати митних платежів митний орган не випустив би ввезені товари у вільний обіг, то сам факт оформлення МД доводить, що необхідний податок було сплачено.
Як вбачається з матеріалів справи, протягом листопада, грудня 2023 року, січня, лютого 2024 року позивачем здійснено операції з імпорту на митну територію України товару (одягу, взуття, що було у користуванні), що підтверджується вантажно-митними деклараціями: №UA209230/2024/038482 від 29.04.2024; №UA209230/2024/038355 від 29.04.2024; №UA205180/2024/006052 від 27.04.2024; №UA205180/2024/006051 від 27.04.2024; №UA209230/2024/038026 від 27.04.2024; №UA209230/2024/037662 від 26.04.2024; №UA209230/2024/037235 від 25.04.2024; №UA209230/2024/037233 від 25.04.2024; №UA209230/2024/037231 від 25.04.2024; №UA205180/2024/005931 від 25.04.2024; №UA209230/2024/037205 від 25.04.2024; №UA205180/2024/005867 від 24.04.2024; №UA205180/2024/006204 від 30.04.2024; №UA209230/2024/039105 від 30.04.2024; №UA205140/2024/029270 від 30.04.2024; №UA205180/2024/006186 від 30.04.2024; №UA205180/2024/006162 від 30.04.2024; №UA205180/2024/006166 від 30.04.2024; №UA205180/2024/006157 від 30.04.2024; №UA209230/2024/038934 від 30.04.2024; №UA209230/2024/039030 від 30.04.2024; №UA209230/2024/038929 від 30.04.2024; №UA209230/2024/038957 від 30.04.2024; №UA205180/2024/006146 від 30.04.2024; №UA209230/2024/031192 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031092 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031088 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031100 від 08.04.2024; №UA209230/2024/030303 від 05.04.2024; №UA209230/2024/030294 від 05.04.2024; №UA209230/2024/030097 від 04.04.2024; №UA209230/2024/028829 від 01.04.2024; №UA209230/2024/028793 від 01.04.2024; №UA209230/2024/017906 від 29.02.2024; №UA209230/2024/018581 від 29.02.2024; №UA209230/2024/018437 від 28.02.2024; №UA209230/2024/018423 від 28.02.2024; №UA209230/2024/018222 від 28.02.2024; №UA209230/2024/018184 від 27.02.2024; №UA209230/2024/018149 від 27.02.2024; №UA209230/2024/017924 від 27.02.2024; №UA209230/2024/017963 від 27.02.2024; №UA209230/2024/017659 від 26.02.2024; №UA209230/2024/017464 від 26.02.2024; №UA209230/2024/017389 від 26.02.2024; №UA209230/2024/017199 від 24.02.2024; №UA209230/2024/016945 від 23.02.2024; №UA209230/2024/016876 від 23.02.2024; №UA209230/2024/016658 від 22.02.2024; №UA209230/2024/016611 від 22.02.2024; №UA209230/2024/016316 від 21.02.2024; №UA209230/2024/016239 від 20.02.2024; №UA209230/2024/015622 від 19.02.2024; №UA209230/2024/015600 від 19.02.2024; №UA209230/2024/015428 від 17.02.2024; №UA209230/2024/015418 від 17.02.2024; №UA209230/2024/015436 від 17.02.2024; №UA209230/2024/015319 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015300 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015171 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015169 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015083 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015082 від 16.02.2024; №UA209230/2024/015076 від 16.02.2024; №UA209230/2024/014749 від 15.02.2024; №UA209230/2024/014531 від 14.02.2024; №UA209230/2024/014469 від 14.02.2024; №UA209230/2024/014467 від 14.02.2024; №UA209230/2024/014163 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014144 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014155 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014160 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014167 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014125 від 13.02.2024; №UA209230/2024/014070 від 13.02.2024; №UA209230/2024/013817 від 12.02.2024; №UA209230/2024/036760 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036843 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036732 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036731 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036724 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036726 від 24.04.2024; №UA209230/2024/036517 від 23.04.2024; №UA209230/2024/036352 від 23.04.2024; №UA209230/2024/036317 від 23.04.2024; №UA209230/2024/036236 від 23.04.2024; №UA209230/2024/035998 від 22.04.2024; №UA209230/2024/035820 від 22.04.2024; №UA209230/2024/035798 від 22.04.2024; №UA209230/2024/035751 від 22.04.2024; №UA209230/2024/034921 від 18.04.2024; №UA209230/2024/034917 від 18.04.2024; №UA209230/2024/034827 від 18.04.2024; №UA209230/2024/034713 від 18.04.2024; №UA209230/2024/034712 від 18.04.2024; №UA209230/2024/034373 від 17.04.2024; №UA209230/2024/033876 від 16.04.2024; №UA209230/2024/033870 від 16.04.2024; №UA209230/2024/033862 від 16.04.2024; №UA209230/2024/033904 від 16.04.2024; №UA205140/2024/025401 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033678 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033565 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033493 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033483 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033484 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033487 від 15.04.2024; №UA209230/2024/033091 від 13.04.2024; №UA209230/2024/033059 від 13.04.2024; №UA209230/2024/032872 від 12.04.2024; №UA209230/2024/032710 від 12.04.2024; №UA209230/2024/032705 від 12.04.2024; №UA209230/2024/032590 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032579 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032448 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032445 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032465 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032424 від 11.04.2024; №UA209230/2024/032189 від 10.04.2024; №UA209230/2024/032117 від 10.04.2024; №UA209230/2024/032026 від 10.04.2024; №UA205140/2024/023730 від 09.04.2024; №UA209230/2024/031443 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031431 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031232 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031231 від 08.04.2024; №UA209230/2024/031230 від 08.04.2024; №UA205180/2024/005069 від 08.04.2024; №UA209230/2024/006500 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006498 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006497 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006536 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006501 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001075 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001062 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006327 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006329 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006326 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001055 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001049 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001053 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006355 від 22.01.2024; №UA205180/2024/001010 від 20.01.2024; №UA209230/2024/005738 від 19.01.2024; №UA209230/2024/005704 від 19.01.2024; №UA209230/2024/005593 від 19.01.2024; №UA209230/2024/005596 від 19.01.2024; №UA209230/2024/005476 від 19.01.2024; №UA209230/2024/005270 від 18.01.2024; №UA205180/2024/000844 від 18.01.2024; №UA209230/2024/005207 від 18.01.2024; №UA209230/2024/005135 від 18.01.2024; №UA209230/2024/004638 від 17.01.2024; №UA209230/2024/004639 від 17.01.2024; №UA209230/2024/004640 від 17.01.2024; №UA209230/2024/004408 від 16.01.2024; №UA209230/2024/003696 від 15.01.2024; №UA209230/2024/003444 від 13.01.2024; №UA209230/2024/003264 від 12.01.2024; №UA209230/2024/003044 від 12.01.2024; №UA209230/2024/002832 від 11.01.2024; №UA209230/2024/002716 від 11.01.2024; №UA209230/2024/002698 від 11.01.2024; №UA209230/2024/002089 від 09.01.2024; №UA209230/2024/002080 від 09.01.2024; №UA209230/2024/001639 від 08.01.2024; №UA209230/2024/001343 від 05.01.2024; №UA209230/2024/001068 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000943 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000977 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000952 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000946 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000912 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000911 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000910 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000937 від 04.01.2024; №UA209230/2024/000842 від 03.01.2024; №UA209230/2024/000806 від 03.01.2024; №UA209230/2024/000533 від 03.01.2024; №UA209230/2024/000097 від 02.01.2024; №UA209230/2024/013864 від 12.02.2024; №UA209230/2024/013855 від 12.02.2024; №UA209230/2024/013721 від 12.02.2024; №UA209230/2024/013150 від 09.02.2024; №UA209230/2024/012985 від 09.02.2024; №UA209230/2024/012889 від 09.02.2024; №UA209230/2024/012852 від 09.02.2024; №UA209230/2024/012524 від 08.02.2024; №UA209230/2024/012489 від 08.02.2024; №UA205180/2024/002249 від 07.02.2024; №UA209230/2024/011995 від 06.02.2024; №UA209230/2024/011827 від 06.02.2024; №UA209230/2024/011663 від 06.02.2024; №UA209230/2024/011676 від 06.02.2024; №UA209230/2024/011690 від 06.02.2024; №UA209230/2024/011495 від 05.02.2024; №UA205180/2024/002109 від 05.02.2024; №UA209230/2024/011420 від 05.02.2024; №UA205180/2024/002090 від 05.02.2024; №UA205180/2024/002086 від 05.02.2024; №UA205180/2024/002085 від 05.02.2024; №UA205180/2024/002076 від 05.02.2024; №UA209230/2024/011195 від 05.02.2024; №UA209230/2024/009989 від 01.02.2024; №UA209230/2024/009747 від 31.01.2024; №UA205180/2024/001651 від 30.01.2024; №UA205180/2024/001644 від 30.01.2024; №UA209230/2024/009284 від 30.01.2024; №UA205180/2024/001581 від 29.01.2024; №UA205180/2024/001568 від 29.01.2024; №UA205180/2024/001560 від 29.01.2024; №UA205180/2024/001565 від 29.01.2024; №UA205180/2024/001415 від 26.01.2024; №UA205180/2024/001388 від 26.01.2024; №UA209230/2024/007964 від 26.01.2024; №UA205180/2024/001356 від 25.01.2024; №UA205180/2024/001350 від 25.01.2024; №UA205180/2024/001305 від 25.01.2024; №UA209230/2024/007427 від 24.01.2024; №UA205180/2024/001244 від 24.01.2024; №UA209230/2024/007271 від 24.01.2024; №UA205180/2024/001208 від 24.01.2024; №UA209230/2024/007145 від 24.01.2024; №UA205180/2024/001187 від 23.01.2024; №UA209230/2024/007057 від 23.01.2024; №UA209230/2024/006974 від 23.01.2024; №UA209230/2024/006913 від 23.01.2024; №UA205180/2024/001136 від 23.01.2024; №UA209230/2024/006771 від 23.01.2024; №UA209230/2024/006734 від 23.01.2024; №UA205180/2024/001082 від 22.01.2024; №UA209230/2024/006499 від 22.01.2024; №UA209230/2023/125459 від 29.11.2023; №UA209230/2023/125033 від 27.11.2023; №UA209230/2023/124893 від 27.11.2023; №UA209230/2023/123636 від 23.11.2023; №UA209230/2023/122389 від 20.11.2023; №UA209230/2023/122374 від 20.11.2023; №UA209230/2023/122083 від 17.11.2023; №UA209230/2023/121350 від 15.11.2023; №UA209230/2023/120942 від 14.11.2023; №UA209230/2023/120561 від 13.11.2023; №UA209230/2023/120475 від 13.11.2023; №UA209230/2023/119935 від 10.11.2023; №UA209230/2023/119847 від 10.11.2023; №UA209230/2023/118807 від 07.11.2023; №UA209230/2023/118835 від 07.11.2023; №UA209230/2023/118651 від 06.11.2023; №UA205180/2023/002892 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118496 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118487 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118375 від 06.11.2023; №UA205140/2023/093034 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118376 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118387 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118352 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118343 від 06.11.2023; №UA209230/2023/118337 від 06.11.2023; №UA209230/2023/117594 від 03.11.2023; №UA209230/2023/117561 від 03.11.2023; №UA205180/2023/002764 від 03.11.2023; №UA209230/2023/117483 від 03.11.2023; №UA209230/2023/117170 від 02.11.2023; №UA205180/2023/002725 від 02.11.2023; №UA209230/2023/117060 від 02.11.2023; №UA205180/2023/002723 від 02.11.2023; №UA209230/2023/117037 від 02.11.2023; №UA209230/2023/117038 від 02.11.2023; №UA209230/2023/116989 від 02.11.2023; №UA205180/2023/002714 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002708 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002701 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002694 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002695 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002692 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002687 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002675 від 01.11.2023; №UA209230/2023/116644 від 01.11.2023. №UA205180/2023/002680 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002683 від 01.11.2023; №UA205180/2023/002676 від 01.11.2023; №UA209230/2023/116658 від 01.11.2023; №UA209230/2023/116660 від 01.11.2023; №UA209230/2024/000096 від 02.01.2024; №UA209230/2024/000035 від 01.01.2024; №UA209230/2024/000009 від 01.01.2024; №UA209230/2024/000013 від 01.01.2024; №UA209230/2024/000003 від 01.01.2024; №UA209230/2023/135207 від 30.12.2023; №UA209230/2023/135206 від 30.12.2023; №UA209230/2023/135208 від 30.12.2023; №UA209230/2023/134375 від 28.12.2023; №UA209230/2023/134086 від 27.12.2023; №UA205140/2023/107679 від 26.12.2023; №UA209230/2023/133858 від 26.12.2023; №UA209230/2023/133607 від 26.12.2023; №UA209230/2023/133653 від 26.12.2023; №UA209230/2023/133638 від 26.12.2023; №UA209230/2023/133451 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133423 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133416 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133419 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133411 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133409 від 25.12.2023; №UA209230/2023/133044 від 22.12.2023; №UA209230/2023/132999 від 22.12.2023; №UA209230/2023/132779 від 22.12.2023; №UA209230/2023/132792 від 22.12.2023; №UA209230/2023/132769 від 22.12.2023; №UA209230/2023/132579 від 21.12.2023; №UA209230/2023/132495 від 21.12.2023; №UA209230/2023/132423 від 21.12.2023; №UA209230/2023/132252 від 20.12.2023; №UA209230/2023/132155 від 20.12.2023; №UA209230/2023/132153 від 20.12.2023; №UA209230/2023/131678 від 19.12.2023; №UA209230/2023/131723 від 19.12.2023; №UA209230/2023/131435 від 18.12.2023; №UA209230/2023/131420 від 18.12.2023; №UA209230/2023/131153 від 18.12.2023; №UA209230/2023/130717 від 16.12.2023; №UA205180/2023/004312 від 15.12.2023; №UA209230/2023/130461 від 15.12.2023; №UA209230/2023/129569 від 13.12.2023; №UA209230/2023/129613 від 13.12.2023; №UA209230/2023/127699 від 07.12.2023; №UA209230/2023/127561 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127508 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127545 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127517 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127505 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127498 від 06.12.2023; №UA209230/2023/127175 від 05.12.2023; №UA209230/2023/125566 від 29.11.2023.
Наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012№651, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.08.2022 за №1372/21684, затверджено Порядок заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа (далі - Порядок №651), який визначає правила заповнення граф митних декларацій (далі - МД) на бланках єдиного адміністративного документа форми МД-2 (далі - ЄАД), додаткових аркушів до нього форми МД-3 (далі - додаткові аркуші), специфікації форми МД-8 (далі - специфікація), порядок унесення відомостей до доповнення форми МД-6 (далі - доповнення), випадки застосування специфікації, а також порядок оформлення, розподілу та використання аркушів МД форм МД-2, МД-3, МД-6, МД-8.
Згідно з п. 47 розділу ІІ Порядку №651 графа 47 «Нарахування платежів» заповнюється у разі сплати (необхідності застосування заходів забезпечення сплати відповідно до розділу Х Митного кодексу України) митних платежів та/або сплати за МД єдиного збору, що справляється в пунктах пропуску через державний кордон України (далі - єдиний збір), та/або сплати плати.
У графі наводяться відомості про нарахування митних платежів. Якщо за МД нараховуються та справляються єдиний збір та/або плата, то відомості про їх нарахування наводяться у цій графі ЄАД. Якщо товар не є об`єктом оподаткування відповідним митним платежем, відомості про нараховування такого платежу в графі не наводяться.
У першій колонці «Вид» зазначається код виду платежу відповідно до класифікатора видів надходжень бюджету, що контролюються митними органами. У другій колонці «Основа нарахування» зазначаються: при нарахуванні плати - кількість годин роботи посадової особи митного органу, витрачених на виконання митних формальностей поза місцем розташування митного органу або поза робочим часом, установленим для митного органу, незалежно від кількості оформлених МД; при нарахуванні мита: за адвалорною ставкою - митна вартість товару, зазначена в графі 45 МД; за специфічною ставкою - кількість товару у відповідних одиницях вимірювання та обліку; при нарахуванні акцизного податку: у разі обчислення акцизного податку із застосуванням адвалорних ставок - відповідна база оподаткування (вартість товарів (продукції), що ввозяться на митну територію України, за встановленими імпортером максимальними роздрібними цінами на товари (продукцію), які він імпортує, без податку на додану вартість та з урахуванням акцизного податку);
у разі обчислення акцизного податку із застосуванням специфічних ставок з ввезених на митну територію України підакцизних товарів (продукції) - відповідна база оподаткування (величина, визначена в одиницях виміру ваги, об`єму, кількості товару (продукції), об`єму циліндрів двигуна автомобіля або в інших натуральних показниках);
при нарахуванні податку на додану вартість:
митна вартість товару, зазначена в графі 45 МД, збільшена на суму мита (для товарів, що підлягають обкладенню митом) та акцизного податку (для товарів, що підлягають обкладенню акцизним податком);
фактурна вартість товару, зазначена в графі 42 МД, перерахована у валюту України за курсом, указаним у графі 23 МД, збільшена на суму мита (для товарів, що підлягають обкладенню митом) та акцизного податку (для товарів, що підлягають обкладенню акцизним податком), якщо митна вартість товару менша, ніж фактурна вартість;
при нарахуванні єдиного збору - дані, на підставі яких здійснюється розрахунок суми єдиного збору (кількість залізничних вагонів, довжина маршруту тощо). Якщо єдиний збір складається з декількох складових (за проведення контролю, плати за проїзд транспортних засобів автомобільними дорогами України, плати за проїзд автомобільних транспортних засобів з перевищенням установлених розмірів загальної маси, осьових навантажень та (або) габаритних параметрів), відомості про нарахування таких складових зазначаються окремими рядками.
У третій колонці «Ставка» зазначаються: при нарахуванні мита - установлений законодавством розмір ставки мита; при нарахуванні акцизного податку - установлений законодавством розмір ставки акцизного податку; при нарахуванні податку на додану вартість - установлений законодавством розмір ставки податку на додану вартість; при нарахуванні плати - установлений законодавством розмір ставки плати; при нарахуванні єдиного збору - установлений законодавством розмір ставки цього збору.
У четвертій колонці «Сума» зазначається нарахована сума відповідного митного платежу. Розмір плати визначається залежно від кількості зазначених у колонці «Основа нарахування» годин з урахуванням установленого законодавством розміру плати за одну годину.
При декларуванні товарів з використанням комплектів додаткових аркушів права нижня частина графи 47 додаткових аркушів не заповнюється.
У п`ятій колонці «Спосіб платежу» зазначається код способу розрахунку відповідно до класифікатора способів розрахунку.
Відповідно до класифікатора видів надходження до бюджету, що контролюються митними органами, опублікований на офіційному сайті Державної податкової служби України код виду надходжень 020 - Мито на товари, що ввозяться на територію України суб`єктами господарювання, а код виду надходжень 028 - Податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання (крім лікарських засобів, дозволених для виробництва і застосування в Україні та внесених до Державного реєстру лікарських засобів та медичних виробів за переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України; а також лікарських засобів, медичних виробів та/або медичного обладнання, дозволених для застосування у межах клінічних випробувань, дозвіл на проведення яких надано центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я).
У графі зазначається у валюті України заявлена митна вартість товару
Вказані вище митні декларації містять заповнену графу 47 «Нарахування платежів» відповідно до Порядку заповнення митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 30.05.2012 №651, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.08.2022 за №1372/21684, із визначенням виду надходжень 028, а саме: податок на додану вартість з товарів, ввезених на територію України суб`єктами господарювання.
При цьому, згідно з ч. 1 ст. 74 Митного кодексу України (далі - МК України) імпорт (випуск для вільного обігу) - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари після сплати всіх митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей випускаються для вільного обігу на митній території України.
З матеріалів справи вбачається, що позивачем здійснювався імпорт товарів, тобто в межах спірних правовідносин підлягав застосуванню митний режим, відповідно до якого іноземні товари після сплати всіх митних платежів, встановлених законами України на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей випускаються для вільного обігу на митній території України.
Тобто, для ввезення імпортованого товару та випуску його у вільний обіг покупцем має бути сплачено всі митні платежі, встановлені законом на імпорт цих товарів, та виконання усіх необхідних митних формальностей.
Відтак, якщо при ввезенні товарів на митну територію України платником податку сплачено суму податку до бюджету і така сплата підтверджується митними деклараціями, то платник податку має право на включення такої суми податку до складу податкового кредиту відповідного звітного періоду. Таке розуміння норм Податкового кодексу України відповідає характеру і змісту правового регулювання податку на додану вартість та суті його адміністрування, оскільки право на податковий кредит перебуває у прямій залежності саме від факту сплати відповідної суми податку на додану вартість до бюджету. При цьому митна декларація, оформлена відповідно до вимог законодавства, є належним документом, що посвідчує право на віднесення сплачених сум податку на додану вартість до податкового кредиту за відповідний період, оскільки вона підтверджує фактичну сплату суми податку до відповідного бюджету.
Крім того, виконання договорів комісії підтверджується актами надання послуг, актами прийому-передачі товару з комісії, додатками до договорів, інвойсами, CMR, які були надані під час перевірки, що не заперечується відповідачем та містяться в матеріалах справи. Зауважень до наданих документів ні акт перевірки, ні відзив на позовну заяву не містить.
Таким чином, підставою отримання права на бюджетне відшкодування у цьому випаду є сплата митних платежів при імпорті товару, при цьому контролюючий орган позбавлений можливості втручатися у господарські взаємовідносини позивача та комісіонера, тим паче ставити у залежність отримання бюджетного відшкодування, сформованого за рахунок сплати митних платежів при імпорті товару від виконання умов договору комісії.
Отже, формальні недоліки в оформленні платіжних документів не можуть позбавляти платника податків на отримання бюджетного відшкодування, якщо факт ввезення товару та реальність господарської операції підтверджено митною декларацією. 
Відповідачем не спростовано як отримання цих коштів, так і наявність інших правовідносин з позивачем, за якими вони могли би бути перераховані, а також не доведено факт повернення отриманих коштів у випадку наявності невідповідності оформлених документів сумі договірних відносин між позивачем та його контрагентом.
Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, який вважав необґрунтованими посилання відповідача на лист Державної митної служби України від 16.07.2024 № 15/15-01-01/8.16/3767 як на підтвердження невідповідності розміру сплачених сум податку на додану вартість при ввезені товару на митну територію України, які вказані в податковій декларації з ПДВ за квітень 2024 року (з урахуванням уточнюючого розрахунку) та бухгалтерському обліку позивача, даним, отриманим від Державної митної служби України. 
З цього листа вбачається, що в ньому міститься інформації щодо сплаченої суми митних платежів ПОГ «Центр реабілітації «Регент»». Проте, як встановлено судом, позивачем здійснювалося перерахування коштів комісіонерам у розмірах, необхідних для здійснення розмитнення товарів. Апеляційним судом враховується, що товар відповідно до наданих ВМД був введений в обіг на митній території України, що свідчить про сплату всіх митних платежів.
Більш того, такий лист на момент складення акта перевірки від 09.07.2024 № 38158/10-36-07-05/36243220, на підставі якого в подальшому були винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, був відсутній, що свідчить про передчасність висновку контролюючого органу щодо порушення позивачем норм податкового законодавства та про неповноту встановлення всіх необхідних обставин для позбавлення його права на бюджетне відшкодування ПДВ. 
Також колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на те, що станом на момент перевірки та реєстрації її результатів відсутні виписані первинні документи щодо визначення податкових зобов`язань за операцією з надання послуг за договором комісії, за яку він отримує плату, та відповідно згідно з даними Єдиного реєстру податкових накладних відсутня виписана та зареєстрована податкова накладна щодо визначення податкових зобов`язань за операцією із надання комісійної послуги, за яку він отримує плату.
Зокрема, відповідно до статті 1011 Цивільного кодексу України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента.
Згідно із статтею 1018 Цивільного кодексу України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента.
Виходячи з договорів комісії та звітів комісіонерів, комісіонерами придбано товари за рахунок комітента та здійснено розмитнення товарів та сплачено ПДВ до бюджету.
Отже, первинні документи надані до перевірки та суду свідчать, що комісіонерами у межах Договорів Комісії було здійснено розмитнення товарів та сплачено ПДВ до бюджету, сама суть договору комісії (застосування норми статті 1011 Цивільного кодексу України) полягає в тому, що такі дії Комісіонера здійснюються за рахунок Комітента, який і є власником товару, що розмитнюється (застосування норми статті 1018 Цивільного кодексу України).
Реалізація товару здійснювалася на кінцевого споживача (неплатника ПДВ), що підтверджується первинними документами наданими до перевірки та не заперечується відповідачем (аркуш 11-12 акта перевірки). Жодних зауважень до наданих документів акт перевірки не містить. Отже, відповідачем не ставиться під сумнів факт реалізації товару.
Відповідачем не ставиться під сумнів факт надання послуг комісіонером, ввезення товару на митну територію України, оплати товару та митних платежів, перехід права власності на товар до позивача, отримання товару в розпорядження позивача, наявності первинних документів, які підтверджують здійснення господарських операцій, в тому числі звітів комісіонера та актів наданих послуг. 
В акті перевірки зазначено, що «до перевірки надано в повному обсязі ВМД». 
Тобто, у розпорядженні відповідача були наявні первинні документи, які у даних правовідносинах підтверджують правомірність формування податкового кредиту.
Суд першої інстанції обґрунтовано зазначено, що взаємовідносини з комісіонерами не були підставою для виникнення податкового кредиту, яке стало, у свою чергу, підставою формування бюджетного відшкодування.
Крім того, відповідно до норм ПК України обов`язок нараховувати податкові зобов`язання та реєструвати податкову накладну покладається на того, хто безпосередньо надає послугу (продає товари), тобто у цьому випадку надавачем послуги є комісіонер, а тому саме він має відповідати за нереєстрацію податкової накладної щодо визначення податкових зобов`язань за операцією із надання комісійної послуги, за яку він отримує плату, а не позивач. 
Тобто, факт наявності чи відсутності зареєстрованих податкових накладних на суму комісійної винагороди (плати за послуги комісіонера) є окремою господарською операцією, яка регулюється окремо і жодним чином не може нівелювати, скасовувати чи ставити під сумнів факт сплати ПДВ під час митного оформлення самого товару та законність введення цього товару в обіг.
На підставі викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що твердження відповідача про відсутність у позивача права на отримання бюджетного відшкодування є помилковим. 
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових та доведених підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 26.07.2024р. № 360000705 (форми «ВЗ»), яким відмовлено у надані бюджетного відшкодування у сумі 29881405,00 грн., та №359990705 (форми «В1»), яким встановлено завищення бюджетного відшкодування на суму 12355630, 00 грн.
Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, судом першої інстанції при розгляді справи правильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а також дотримано норм процесуального права.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328 КАС України, колегія суддів,–

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області — залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 р. у справі за адміністративним позовом Підприємства об`єднання громадян “ЦЕНТР РЕАБІЛІТАЦІЇ “РЕГЕНТ” до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 09 вересня 2026 року.

Головуючий суддя О.О. Осіпова

Суддя С.В. Златін

Суддя Є.Д. Кравченко