ПУЛИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 292/375/25
Провадження № 2/292/8/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 липня 2026 року с-ще Пулини

Пулинського районного суду Житомирської області
головуюча суддя Гуц О.В. секретар судового засідання Риданова Г.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою
У судовому засіданні брали участь: позивач ОСОБА_1 , представник позивача - адвокат Лісіцький А.В..
У С Т А Н О В И В :

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лісіцький Я.В. звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення на користь ОСОБА_1 6000 доларів США та судових витрат .
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01 листопада 2021 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено договір позики (боргову розписку) .
Відповідно до даної розписки ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 3000 доларів США. Взамін ОСОБА_5 зобов"язувався продати належну йому земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер 1825481800:03:000:0514, а вразі недотримання свого зобов"язання повернути ОСОБА_1 грошові кошти у подвійному розмірі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, не виконавши вимоги боргової розписки від 01.11.2021.
10.12.2024, 22.01.2025 та 17.02.2025 на адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як спадкоємців ОСОБА_5 були надіслані претензії - вимоги про виконання боргових зобов"язань, відповідно до розписки від 01.11.2021.
Однак відповідачі боргові зобов"язання відповідно до розписки від 01.11.2021 не виконали, що стало підставою для звернення з вказаним позовом до суду.
Ухвалою суду від 03.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд її призначено у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін.
04.06.2025 від представника відповідачів- адвоката Шмата Р.П. надійшла письмова заява , в якій вони просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. Крім того, просили, у зв"язку зі спливом строків , встановлених статтею 1281 ЦК України, провадження у справі закрити. 
30.06.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лісіцького А.В. надійшла відповідь на відзив, у якому сторона позивача наполягала на задоволенні позову, з викладених уньому підстав.
04.11.2025 від державного нотаріуса Пулинської державної нотаріальної контори на виконання ухвали суду від 15.10.2025 надійшли копії матеріалів спадкової справи №41/2023 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 . 
20.11.2025 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лісіцького А.В. надійшла уточнена позовна заява в якій він просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 за борговою розпискою від 01.11.2021 борг в сумі 6000 (шість тисяч) доларів США та понесені судові витрати.
Ухвалою суду від 10.12.2025 за клопотанням представника позивача замінено неналежного відповідача - ОСОБА_4 належним відповідачем в особі ОСОБА_2 . 
02.02.2026 від представника відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - адвоката Шмата Р.П. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
25.02.2026 від представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лісіцького А.В. надійшла відповідь на відзив, у якому сторона позивача наполягає на задоволенні позову.
11.05.2026 від представника позивача надійшло клопотання про приєднання доказів.
29.06.2026 стороною позивача подано письмову заяву про зменшення розміру позовних вимог, у якій вони просили стягнути на користь позивача з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 3000 дол. США. 
16.07.2026 позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позов з урахуванням зменшення розміру позовних вимог та просили позов задовольнити в розмірі 3000 дол. США, а також стягнути з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понесені позивачем судові витрати.
Належним чином повідомлені відповідачі у судові засідання: 11.06, 30.06 та 16.07.2026 не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили. Будь-яких заяв на адресу суду від них не надходило.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні показав про те, що перед початком повномаштабної війни, він одночасно з ОСОБА_5 отримали від ОСОБА_1 грошові кошти кожен окремо в розмірі по 3000 дол. США, про що він і ОСОБА_5 власноручно написали ОСОБА_1 розписки про отримання цих коштів. Дані розписки засвідчували сторонні чоловіки на прізвища ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , один з яких пропав безвісті під час війни.
Заслухавши пояснення позивача та його представника , свідка, надавши оцінку зібраним у справі доказам в їх сукупонсті, суд дійшов висноку про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.
Боргова розписка — це письмовий документ, який підтверджує факт того, що одна людина (позичальник) взяла в іншої людини (кредитора) гроші або майно, і зобов`язується повернути їх вчасно. Це офіційний доказ передачі грошей.
За визначенням у статті 1046 Цивільного кодексу України, розписка виступає письмовим доказом укладення договору позики.
За законом, договір позики вважається укладеним саме з моменту передачі грошей. Розписка служить саме для того, щоб підтвердити цю передачу.
Відповідно до розписки від 01.11.2021 ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 3000(три тисячі) дол.США . Даний документ написано у простій письмовій формі , рукописним текстом, містить назву - «Розписка», із зазначенням дати (01.11.2021) і місця складання . У розписці є дані обох сторін : їх прізвища, ім"я, по батькові, паспортні дані та адреси місця реєстрації. Сума боргу вказується цифрами та прописом із зазначенням валюти та її суми. Факт отримання грошей відмічено «кошти в сумі 3000(три)тисячі дол. США отримав ». Як зазначається у розписці, в замін ОСОБА_5 зобов"язувався продати ОСОБА_1 належну йому на праві власності земельну ділянку до 01.11.2022 та зазначено про наслідки за невиконання взятих зобов"язань . Розписка засвідчена двома особами, із зазначенням їх прізвищ та підписів про добровільність написання даного документа ОСОБА_5 , а також наявні підписи під прізвищами - ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . 
Згідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 
У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 суд виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. 
Одночасно, Постановами Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі №6-50цс16, Постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі 723/304/16-ц, від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, викладені висновки, що при дослідженні договорів позиків чи боргових розписок, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. 
Враховуючи складання у письмовому вигляді договору позики( розписки), чіткого визначення предмету договору, мети його укладення, порядку передачі грошових коштів, суд дійшов висновку про виникнення між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 договірних зобов`язань за договором позики. 
Факт передачі позикодавцем грошових коштів та факт отримання позичальником підтверджується зібраними по справі доказами, а саме наявністю у позикодавця оригіналу розписки, а також свідченнями у суді свідка ОСОБА_6 ..
Зі свого боку, відповідачі не підтвердили та не спростували обставин виникнення у спадкодавця боргових зобов`язань за договором позики або його безгрошовості. 
Згідно частини першої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. 
Відповідно до частини третьої статті 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Відповідачами не було доведено факту наявності у боржника боргового документу та/або розписки позикодавця про повернення боргу частково або повністю, які б свідчили про належне виконання боргових зобов`язань за борговолю розпискою від 01.11.2021 року. 
Між тим, згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , виданого Пулинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління ( м.Київ) ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, про прийняття якої 07.03.2024 до Пулинської державної нотаріальної контори звернулися дочки померлого : ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Згідно частини другої статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Згідно витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 07.03.2024 №76128995 виданого Пулинською державною нотаріальною конторою, було заведено спадкову справу за № 41/2023 .
Відповідно до статті 512 ЦК України, підставою заміни кредитора у зобов`язанні, є, крім інших, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
За правилами статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
З урахуванням вказаних вимог законодавства, позивач має законні права згідно статті 1281 ЦК України заявити вимоги до спадкоємців померлого ОСОБА_5 - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 щодо повернення боргу померлого у сумі 3000 доларів США.
Окрім того, позивач ОСОБА_1 10.12.2024 звернувся у простій письмовій формі до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з вимогою, за якою вказав, що має грошові претензії до спадкоємців померлого ОСОБА_5 за договором позики від 01.11.2021 на суму 3000 доларів США. 
Також, 22.01.2025 та 17.02.2025 представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Лісіцький А.В. звернуся до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з претензією (вимогою) , згідно статті 1282 ЦК України, за відшкодуванням боргового зобов"язання спадкодавця на суму 3000 доларів США. 
Згідно правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду: 723/304/16-ц від 23.10.2019 року; № 464/3790/16-ц від 16.01.2019 року та у постанові № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, якщо позика отримувалася в іноземній валюті, то відповідно, повертати позичальник позику теж повинен саме у валюті. У судових рішеннях по стягненню таких боргів суди не повинні визначати суму стягнення в українській гривні, а можуть вказувати виключно іноземну валюту у якій була видана позика. 
Відповідно до статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернення позивача з претензію до відповідачів щодо спадкового майна померлого відбулося 10.12.2024 року, з часу обізнаності кредитора про смерть боржника. 
Таким чином, у спадкоємців ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з часу повідомлення про претензію ОСОБА_1 виник обов`язок погасити борг спадкодавця у межах вартості прийнятого спадкового майна одноразовим платежем. 
На протязі розгляду справи спадкоємці ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не підтвердили своєї згоди на сплату кредитору спадкодавця вказаної суми боргу. Тобто, за фактом відсутності дій з боку спадкоємців померлого ОСОБА_5 щодо погашення боргу спадкодавця перед кредитором одноразовим платежем, суд дійшов висновку про відмову спадкоємців у задоволенні претензії ОСОБА_1 .
Суд враховує, що єдиними спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_5 за принципом черговості спадкування, передбаченого статтею 1258 ЦК України, є дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , як спадкоємці першої черги.
Згідно частини п`ятої статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За матеріалами спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 до складу спадкового майна, прийнятого спадкоємцями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , згідно свідоцтв про право на спадщину , виданого Пулинською державною нотаріальною конторою 07.03.2024 , кожному із спадкоємців належить по 1/2 частці спадкового майна, яке складається із земельної ділянки, площею 4,6469 га, з кадастровим номером № 1825481800:03:000:0418. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва , розташованої за адресою : Житомирська область Житомирський район, Пулинська селищна рада , зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 76129982 від 07.03.2024 та по 1/2 частці спадкового майна кожному із спадкоємців , яке складається із земельної ділянки, площею 2,2883 га, з кадастровим номером 1825481800:05:000:0181. Цільове призначення земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої за адресою: Житомирська область Житомирський район, Пулинська селищна рада ,зареєстровано в Спадковому реєстрі за № 76129939 від 07.03.2024.
Згідно довідок про оціночну вартість об`єкта нерухомості Додатку № 2 до Порядку ведення єдиної бази даних звітів про оцінку від 11.05.2026 , вартість земельних ділянок , відповідно , розміром 46469.00 га становить -101894,90 грн., та 22883.00 га - 66175.35 грн ., що не перевищує меж вартості прийнятого спадкового майна одноразовим платежем, оскільки сума боргу становить-132,2440 грн (з урахуванням того, що станом на 16.07.2026 - курс долара США, встановлений Національним банком України (НБУ) становить 44,7480 грн за $1). 
Щодо правонаступництва у цивільних правовідносинах.
Спадкування, перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.
Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. 
Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.
Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.
При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.
Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.
Щодо порядку задоволення вимог кредитора спадкодавця.
У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.
Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.
Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців в межах вартості отриманої спадщини є справедливим по відношенню до законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.
Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.
Право кредитора на захист.
Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.
Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.
Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.
Відповідно до усталеної судової практики судами традиційно визнавались за кредиторами спадкодавця права на вимогу до спадкоємців щодо виконання зобов`язань попереднього боржника, спадкодавця.
Обрання способу захисту.
Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.
Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.
Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.
Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі.
Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно яке було передано спадкоємцю у натурі, не зберіглося.
Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.
Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.
Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.
Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.
У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи те, що спадкоємці не здійснили жодних дій, направлених на погашення шляхом одноразового платежу боргу спадкодавця, позивач вправі застосувати спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги, а саме звернення стягнення на спадкове майно. 
Суд враховує, що згідно принципу змагальності цивільного процесу, закріпленого у статтях 12, 81 ЦПК України, за яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, - доводити наявність та обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц та від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц.
З огляду на викладене, встановивши відповідно до положень ст. 1282 ЦК України наявність непогашеної спадкодавцем заборгованості за договором позики від 01.11.2021 року в розмірі 3000 доларів США, факт прийняття спадщини відповідачами після смерті позичальника ОСОБА_5 , наявність спадкового майна у вигляді земельних ділянок, які належали на праві власності спадкодавцю , не надання відповідачами доказів на спростування того, що вартість спадкового майна не перевищує розмір боргу, а також, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є єдиними спадкоємцями, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача грошових коштів в межах вартості одержаного у спадок майна. 
У відповідності до п. 29 рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому зазначений Висновок акцентує увагу на тому, що згідно з практикою ЄСПЛ очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а, крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, суд бере до уваги позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема, у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. 
Щодо заяви відповідачів про те, що позивач пред"явив свої вимоги до спадкоємців з порушенням строків , встановлених ст.1281 ЦК , які є пересічними, що згідно з ч.4 даної статті позбавляє його права вимоги до спадкодавців, суд зазначає насупне.
Відповідно до ч.1 ст.1281 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.
За правилами ч. 2 цієї статті, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.
Із частини третьої статті 1281 ЦК вбачається, що якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. 
Як зазначав у суді позивач він не знав про прийняття спадщини спадкоємцями до грудня 2024, а дізнавшись, відразу заявив до дружини ОСОБА_5 та його доньки- ОСОБА_3 претензію про виконання ними невиконаних зобов"язань спадкодавцем, про що свідчить його претензія-вимога від 10.12.2024 .
Крім того 02.03.2025 представником позивача було спрямовано адвокатський запит на адресу Пулинської нотаріальної контори щодо прийняття спадщини спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку з кадастровим номером 1825481800:03:000:0514 та нотаріусом надано інформацію з Державного реєстру речових прав від 26.03.2025 про належність вказаної земельної ділянки на праві власності ОСОБА_5 .
На підтвердження вище наведених доводів позивача свідчить той факт , що після витребування судом спадкової справи щодо майна спадкодавця ОСОБА_5 ,було встановлено коло спадкоємців та за клопотанням сторони позивача судом замінено одного із неналежних відповідачів - ОСОБА_4 , належним відповідачем- ОСОБА_2 . 
А тому суд не вбачає підстав для застосування положень ч.4 ст.1281 ЦК України. 
Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України з кожного з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 1273,36 грн. сплаченого позивачем судового збору. 

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 202, 207, 256, 257, 261, 267, 524, 525, 526, 533, 610, 638, 1046, 1047,1048, 1049 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 79, 80, 81, 89, 133, 141, 263-265, 273, 274 , суд,-

У Х В А Л И В :

Позов представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Лісіцького Андрія Валерійовича до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жительки АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительки АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_3 в рівних частках, в межах вартості майна, одержаного у спадщину після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_4 суму боргу за борговою розпискою від 01.11. 2021 року в розмірі по 1500 (одна тисяча п"ятьсот ) дол.США з кожного з відповідачів та по 1273 грн. 36 коп. судового збору з кожного з відповідачів.
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 21.07. 2026 року. 

Суддя О. В. Гуц