ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 158/3496/25
провадження № 61-7356св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В. 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ; 
заінтересовані особи: Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , Луцький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Луцькому районі Волинської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, ОСОБА_2 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидорук Ольга Василівна, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2026 року у складі судді Плахтій І. Б.та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 2026 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив, оголосити померлим ОСОБА_3 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Воротнів Луцького району Волинської області, солдата стрільця - помічника гранатометника 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти військової частини НОМЕР_2 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , виданий Луцьким РВ УМВС України 
у Волинській обл., РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: 
с. Воротнів, Луцький р-н, Волинська обл. Датою смерті ОСОБА_3 , вважати 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Місцем смерті ОСОБА_3 вважати с. Нове, Краматорський район, Донецька область. Причиною смерті ОСОБА_3 вважати загибель під час виконання бойового завдання в умовах воєнного стану; загибель вважати пов?язаною із виконанням обов?язків військової служби та захистом Батьківщини.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є сином зниклого безвісти за особливих обставин військовослужбовця ОСОБА_3 , який 25 січня 2025 року був призваний на військову службу по мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3 . У подальшому, 21 березня 2025 року зарахований до списків особового складу ВЧ НОМЕР_2 . 

Як встановлено актом службового розслідування, затвердженим командиром військової частини НОМЕР_1 від 14 квітня 2025 року, 29 березня 2025 року близько 16 год 55 хв під час виконання бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_2 від 24 березня 2025 року №414/БР/дск поблизу с. Нове, Краматорського району, Донецької області, внаслідок ударів ворожих FPV- дронів та артилерійського обстрілу з боку зс рф позиції «ОРАНЖ» колишній стрілець - помічник гранатометника 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_3 перестав виходити на зв`язок, вважати таким, що зник безвісти. З пояснень молодшого лейтенанта ОСОБА_4 та старшого сержанта ОСОБА_5 стало відомо, що солдат ОСОБА_3 перестав виходити на зв`язок і як виявилося пізніше, отримав поранення несумісне з життям, що підтвердилось фотофіксацією з дрону. Враховуючи високу інтенсивність обстрілів з боку зс рф тіло солдата ОСОБА_3 не вдається евакуювати. Сестрі зниклого ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 було вручено сповіщення сім`ї від 02 квітня 2025 року № 578. 04 квітня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Луцького РУП ГУНП у Волинській області із заявою про те, що з 29 березня 2025 року ОСОБА_3 під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних із захистом Батьківщини в районі с. Нове, Краматорського району, Донецької області зник безвісти та наразі його місцезнаходження невідоме. За даним фактом правоохоронними органами було розпочато розслідування. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісті за особливих обставин від 19 червня 2025 року № 20250619-3794 ОСОБА_3 набув статусу особи зниклої безвісті за особливих обставин 19 травня 2025 року. Заявником, як і сестрою зниклого ОСОБА_2 , вживалися усі можливі дії щодо розшуку зниклого, проте позитивних результатів вказані зусилля не принесли. Наразі місце зникнення солдата ОСОБА_3 в районі населеного пункту Нове Краматорського району Донецької області знаходиться під постійними інтенсивними ворожими обстрілами, ураженням FPV засобів та окупована противником, що унеможливлює здійснення пошукових та евакуаційних дій українськими пошуковими групами. Зазначає, що звертається до суду з даною заявою з метою реєстрації смерті батька, реалізації своїх спадкових прав, а також отримання одноразової грошової допомоги та інших соціальних пільг чи виплат.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2026 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду 
від 05 травня 2026 року, у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що ОСОБА_3 зник безвісти в результаті воєнних дій на території с. Нове Лиманської міської територіальної громади, де ведуться активні бойові дії, як на час звернення заявника з даною заявою так і під час розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду даної цивільної справи. Матеріали справи не містять переконливих та беззаперечних доказів на підставі яких суди могли би прийти до висновку про можливість оголошення померлим ОСОБА_3 .

Підтримуючи позицію суду першої інстанції, колегія суддів вказала, про те, що оскільки як на момент зникнення безвісти, так і на момент звернення заявника до суду та вирішення її судом, як першої так і під час апеляційного перегляду справи, на території, де зник безвісти ОСОБА_3 , ведуться активні бойові дії, заява ОСОБА_1 про оголошення померлою цієї особи є передчасною та до задоволення не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

30 травня 2026 року через підсистему Електронний суд представник 
ОСОБА_1 - адвокат Сидорук О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2026 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 
2026 року, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України та вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування положень статті 46 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.

Крім того, посилається на необхідність відступлення від висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22, що передбачають вимоги пункту 2 частини другої статті 389 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2026 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу з Луцького міськрайонного суду Волинської області.

01 липня 2026 року справа № 158/3496/25 надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидорук О. В.мотивована тим, що є необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та застосованого судами в оскаржуваних судових рішеннях, а саме постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 (провадження N 14-94цс24) та відсутній висновок Верховного Суду щодо питання допустимого рівня формалізму в застосуванні статті 46 ЦК України до ситуації зникнення військовослужбовців на території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси та співвідношення спеціальних строків (шість місяців, два роки) із реаліями воєнного часу, у тому числі у випадку коли загибель військовослужбовця документально зафіксовано, проте саме тіло не вдалося евакуювати внаслідок бойової обстановки.

Звертає увагу на те, що у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 Велика Палата Верховного Суду вирішувала виключну правову проблему щодо початку перебігу строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, для оголошення фізичної особи померлою у разі, якщо є підстави припускати її ймовірну смерть (загибель) на території, де велися активні бойові дії.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила, що законодавець розмежовує поняття «воєнні дії», «збройний конфлікт» та «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України оперує категоріями «воєнні дії» та «збройний конфлікт», а не поняттям «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, визначених частиною другою статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.

Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, передбаченого реченням першим цієї норми. Водночас суд може застосувати шестимісячний строк за наявності істотних підстав припускати, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій чи збройного конфлікту, та за відсутності обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові відомості щодо місцезнаходження цієї особи.

Вважає, що після ухвалення Великою Палатою Верховного Суду постанови від 
11 грудня 2024 року судова практика щодо застосування положень частини другої статті 46 ЦК України та відповідних висновків Великої Палати не є сталою.

Зокрема, у постанові Рівненського апеляційного суду від 07 травня 2026 року у справі № 555/2560/25, постанові Волинського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у справі № 161/11732/25, постанові Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року у справі № 314/4413/25, постанові Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2026 року у справі № 536/1006/25 вжито інші підходи для вирішення цього питання.

У зазначених справах суди дійшли висновку, що встановлені обставини зникнення військовослужбовців на території активних бойових дій, а також надані докази на підтвердження обставин їх ймовірної загибелі, дають підстави з надзвичайно високим ступенем вірогідності припускати смерть особи у певний час та за певних обставин. У зв`язку з цим суди визнали обґрунтованим підхід про задоволення заяв про оголошення осіб померлими після спливу шестимісячного строку з дати ймовірної загибелі особи, визначених частиною другою статті 46 ЦК України.

Наведені вище висновки та практика свідчать про необхідність відступлення або, щонайменше, суттєвого уточнення правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22, оскільки її формальне застосування без урахування фактичних реалій сучасної війни призводить до непропорційного обмеження прав членів сімей загиблих військовослужбовців та не відповідає завданню цивільного судочинства щодо ефективного захисту прав особи.

На відміну від класичних ситуацій зникнення особи безвісти в умовах невизначеності, сучасні бойові дії характеризуються наявністю значного масиву цифрових, службових та електронних доказів, які дозволяють із надзвичайно високим ступенем вірогідності встановити факт загибелі військовослужбовця навіть за відсутності можливості евакуації тіла. Йдеться, зокрема, про бойові донесення, рапорти командирів, службові розслідування, відеофіксацію з БПЛА, дані геолокації, електронні журнали бойових дій, показання побратимів, матеріали службового листування та інші докази, які об`єктивно підтверджують загибель особи у конкретний час та за конкретних обставин.

Таким чином, сама по собі відсутність тіла військовослужбовця, беззаперечна ймовірність загибелі (смерті) якого встановлено в матеріалах службового розслідування, проте евакуація якого є неможливою через активну фазу бойових дій, не може автоматично ототожнюватися із правовою невизначеністю щодо ситуації смерті цієї особи. У багатьох випадках така невизначеність є лише формальною, тоді як фактичні обставини загибелі встановлені належними та допустимими доказами.

За таких умов сам по собі факт перебування військовослужбовця в районі активних бойових дій не може автоматично свідчити про неможливість офіційного підтвердження його смерті та бути безумовною підставою для застосування спеціального шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України після завершення бойових дій на відповідній території.

Вважає, що відмова у задоволенні заяви фактично ґрунтується виключно на надмірно формальному підході до застосування положень статті 46 ЦК України без належної оцінки сукупності доказів та реальних обставин воєнного часу.

У даній справі місцем зникнення ОСОБА_3 є с. Нове, яке входить до складу Лиманської міської територіальної громади (UA14120110000031497) Донецької області та як на момент зникнення військовослужбовця 29 березня 2025 року, так і на час розгляду справи в судах перебуває у статусі території активних бойових дій, на якій функціонують державні електронні інформаційні , ресурси з 08 вересня 2023 року.

Вважає, що судами порушено стандарт більшої переконливості, відповідно до якого висновок про існування певної обставини з урахуванням поданих доказів має видаватися більш вірогідним, ніж протилежний висновок. Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення частини другої статті 46 ЦК України, без урахування фактичних обставин справи, характеру та достатності наданих доказів, а також правових висновків щодо необхідності уникнення надмірного формалізму при здійсненні правосуддя.

Зауважує, що наслідком такого неправильного застосування норм матеріального права стало ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень, які не відповідають завданню цивільного судочинства та принципу ефективного судового захисту.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 

08 липня 2026 року через підсистему Електронний суд представник Міністерства оборони України - Тищенко А. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу та клопотання про продовження строку подання відзиву на касаційну скаргу, в якому просив продовжити строк для подання відзиву на касаційну скаргу з дня отримання копії касаційної скарги яка надійшла до Міністерства оборони України через підсистеми Електронний суд 25 червня 2026 року, але зважаючи на постійні збої у роботі підсистеми Електронний суд та накопичення у електронному кабінеті Міністерства оборони України значної кількості процесуальних документів, просив суд врахувати, що сам по собі факт доставки процесуального документу в електронний кабінет не може свідчити про автоматичне його отримання та фактичну можливість його опрацювання.

Крім того, у зв`язку із великим навантаженням і обсягом опрацьовуваних справ у представників Міністерства оборони України відсутня фізична можливість постійного моніторингу ухвал (рішень), що приймаються судами з метою забезпечення додержання усіх процесуальних строків. Тобто, пропуск оборонним відомством строків на подання відзиву у справі, став можливим не з причини нехтування Міністерством оборони України своїми процесуальними правами та обов`язками, а виключно через неповноцінне функціонування ЄСІТС та особливості організації процесу обміну процесуальними документами в електронному вигляді.

У відзиві на касаційну скаргу, просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Статтею 120 ЦПК України передбачено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частин другої та шостої статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, колегія суддів вважає, що встановлений судом строк на подання відзиву Міністерству оборони України підлягає продовженню до дати його подання - 08 липня 2026 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судами встановлено, що сповіщенням сім`ї від 02 квітня 2025 року № 578 ОСОБА_2 була повідомлена про те, що її брат ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 29 березня 2025 року під час виконання бойового завдання в с. Нове Краматорського р-ну, Донецької області внаслідок ударів ворожих FPV- дронів та артилерії.

04 квітня 2025 року ОСОБА_2 (сестра ОСОБА_3 ) звернулася до Луцького РУП ГУНП у Волинській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, кваліфікованого за частиною першою статті 115 КК України. У заяві вона вказала наступну інформацію: «29 березня 2025 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаних із захистом Батьківщини в районі с. Нове Краматорського р-ну Донецької області зник безвісти та наразі місцезнаходження його невідоме». Такі відомості були внесені до ЄРДР 05 квітня 2025 року, що підтверджується витягом з ЄРДР № 1202503058000158 від 05 квітня 2025 року.

Витягом з акта службового розслідування від 14 травня 2025 року встановлено, що 29 березня 2025 року близько 16 год 55 хв поблизу с. Нове Краматорського р-ну Донецької області внаслідок ударів ворожих FPV- дронів та артилерійського обстрілу з боку зс рф позиції «ОРАНЖ» колишній стрілець - помічник гранатометника 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_3 зник безвісти під час виконання бойового завдання.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 за від 25 травня 2025 року № 2179, виданою командиром військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_3 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у період з 21 березня 2025 року по 29 березня 2025 року.

Як вбачається із витягу з Єдиного реєстру осіб, які зникли безвісти за особливих обставин від 19 червня 2025 року № 20250619 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник на території бойових дій (під час воєнних дій).

Відповідно до витягу з Державного реєстру ветеранів війни від 11 серпня 2025 року № 20250811-00067467 ОСОБА_3 має статус учасника бойових дій.

Із виписки з реєстру оборонців України, які перебувають у полоні держави - агресора ДП «Український Національний центр розбудови миру» від 22 жовтня 2025 року № 08-11/35298 вбачається наступна інформація стосовно ОСОБА_3 : щодо перебування у полоні від держави-агресора через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста - відсутня; про стан здоров`я від держави-агресора через Центральне агентство з розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста - відсутня; щодо перебування у полоні держави-агресора з інших відкритих джерел відсутня

У листі Об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при Службі безпеки України Служби безпеки України від 29 жовтня 2025 року № 34.7-22404 зазначено, що під час взаємодії з органами, які уповноважені на розшук осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, міжнародними організаціями відомості про місцезнаходження ОСОБА_3 , перебування його у полоні держави агресора тощо Об`єднаним центром не отримувались.

Листом Луцького РУП ГУНП у Волинській області від 29 жовтня 2025 року № 160497-2025 повідомлено, що в рамках кримінального провадження від 05 квітня 2025 року № 1202503058000158 станом на 29 жовтня 2025 року будь-якої інформації щодо місцезнаходження військовослужбовця ОСОБА_3 немає.

Військова частина НОМЕР_1 у листі від 23 жовтня 2025 року вказала , що фото/відеоматеріали фіксації місцезнаходження тіла солдата ОСОБА_3 у військовій частині НОМЕР_5 (правонаступник колишньої військової частини НОМЕР_2 ) відсутні в наявності. Наразі місце зникнення солдата ОСОБА_3 в районі н. п. Нове Краматорського району Донецької області знаходиться під постійними інтенсивними ворожими обстрілами, ураженням FPV засобів та окупована противником, що унеможливлює здійснення пошукових та евакуаційних дій українськими пошуковими групами.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Частиною першою статті 46 ЦК України встановлено, що фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Смерть - це припинення життєдіяльності організму. Зі смертю припиняється цивільна правоздатність фізичної особи.

Оголошення громадянина померлим має на меті усунення невизначеності, яка склалася у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою за місцем свого постійного проживання і місце перебування якої невідоме.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі 
№ 755/11021/22 вирішувала виключну правову проблему щодо початку відліку строку, передбаченого частиною другою статті 46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою.

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що в частині другій статті 46 ЦК України йдеться про воєнні дії, збройний конфлікт, а не про воєнний стан. Не можна тлумачити цей припис як такий, що його можливо застосувати стосовно оголошення особи померлою винятково після скасування воєнного стану на всій території України.

З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою не раніше спливу шести місяців від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія хоча і є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних дій.

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові також зазначила, що для з`ясування змісту припису речення другого частини другої статті 46 ЦК України з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців, використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права. Телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норм права зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси.

Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав зниклої особи. З одного боку, закон хоче запобігти поспішному оголошенню особи померлою, оскільки це може спричинити значні правові наслідки, як-от відкриття спадщини. З іншого - потреба у відновленні правової визначеності стає особливо актуальною у випадках зникнення в умовах активних бойових дій, коли значно зростає ризик загибелі.

Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені у частині другій статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. Однак саме для розв`язання таких проблем і застосовуються юридичні фікції.

Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставин, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.

Отже, визначені статтею 46 ЦК України строки спрямовані суто на те, щоб запобігти ситуації, в якій передчасно буде визнано померлою особу, яка зникла в умовах невизначеності на територіях, де тривають активні бойові дії.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 містяться також інші висновки, а саме:
«Також не можна відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною. Зокрема, зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.

Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що з урахуванням конкретних обставин справи суд може розпочати відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.

У такому випадку у разі подій (наприклад, авіаударів, ракетних обстрілів, терактів, підривів на мінах, загибелі під час евакуації чи гуманітарної місії) на територіях, які формально не є зоною активних бойових дій, але мають прямий зв`язок з воєнними діями, збройним конфліктом, суд має право розпочати відлік шестимісячного строку з моменту такої події. Якщо докази, як-от: відеоматеріали, документи або показання свідків тощо, дозволяють з високим ступенем вірогідності припустити ймовірну загибель особи, зволікання у визнанні фізичної особи померлою стає невиправданим і не відповідає принципу правової визначеності».

Відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, в редакції станом на час розгляду справи судом, територія с. Нове Лиманської міської територіальної громади відносилась до: територій можливих бойових дій з 24 лютого 2022 року по 24 лютого 2022 року; територій активних бойових дій з 25 лютого 2022 року по 
14 квітня 2022 року; тимчасово окупованих Російською Федерацією території України з 15 квітня 2022 року по 26 вересня 2022 року; територій активних бойових дій з 27 вересня 2022 року по 31 грудня 2022 року; територій активних бойових дій з 01 січня 2023 року по 08 вересня 2023 року.

Територіальна громада Краматорського району Донецької області, до складу якої входить с. Нове, в районі якого під час виконання бойового завдання зник безвісти ОСОБА_3 , з 08 вересня 2023 року віднесена до територій активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси та на даний час відсутні дані про припинення таких бойових дій (п.3.2 Розділ 3 Наказу).

Відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 07 березня 2026 року № 87 «Про визначення районів ведення воєнних (бойових) дій» станом з 01 по 28 лютого 2026 року на території Лиманської міської територіальної громади, Краматорського району, Донецького району ведуться воєнні (бойові) дії. Відповідно с. Нове відноситься до Лиманської міської територіальної громади, Краматорського району, Донецького району.

ОСОБА_3 зник безвісти в результаті воєнних дій на території с. Нове Лиманської міської територіальної громади, де ведуться активні бойові дії, як на час звернення заявника з даною заявою так і під час розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду даної цивільної справи.

Судами попередніх інстанцій зроблено висновок, що матеріали справи не містять переконливих та беззаперечних доказів на підставі яких суди могли б прийти до висновку про можливість оголошення померлим ОСОБА_3 . Оскільки, як на момент зникнення безвісти, так і на момент звернення заявника до суду та вирішення справи судом першої та апеляційної інстанцій, на території, де зник безвісти ОСОБА_3 , ведуться активні бойові дії, заява ОСОБА_1 про оголошення померлою цієї особи є передчасною та до задоволення не підлягає.

Подібні висновки, викладені також у постанові Верховного Суду від 08 липня 2026 року в справі № 211/1832/25.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, які не суперечать положенням частини другої статті 46 ЦК України.

Посилання заявника на необхідність відступлення судами від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2024 року в справі № 755/11021/22, відхиляються колегією суддів, оскільки суди, розглядаючи заяву, правомірно врахували висновки, які містяться у вказаній постанові, та надали обґрунтовані відповіді з приводу неможливості задоволення вказаної заяві на даний час. Оскільки, посилання у касаційній скарзі на висновки викладені у постанові Рівненського апеляційного суду від 07 травня 2026 року у справі № 555/2560/25, постанові Волинського апеляційного суду від 22 січня 2026 року у справі 
№ 161/11732/25, постанові Запорізького апеляційного суду від 12 травня 2026 року у справі № 314/4413/25, постанові Полтавського апеляційного суду від 11 травня 2026 року у справі № 536/1006/25 наголошуючи що в цих судових рішеннях вжито інші підходи для вирішення цього питання, є необґрунтовані, оскільки ці справи не переглядались в касаційному порядку до теперішнього часу, а тому у цих справах відсутні висновки Верховного Суду. Крім того, частина постанов суду апеляційної інстанції в зазначених справах, ухвалена пізніше постанови суду апеляційної інстанції у розглядуваній справі.

Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального процесуального права. 

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Сидорук Ольга Василівна залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 березня 2026 року та постанову Волинського апеляційного суду від 05 травня 2026 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк