ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 33/803/1949/26 Справа № 175/21112/25 | | Суддя у 1-й інстанції - Озерянська Ж. М. Суддя у 2-й інстанції - Свіягіна  І. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

16 липня 2026 року м. Кривий Ріг

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду Свіягіна І.М.,
при секретарі судового засідання Примак Н.М.,
за участю захисника адвоката Солонинки С.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника адвоката Солонинки С.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності, на постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року, якою
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця,
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 гривень (сімнадцять тисяч гривень 00 копійок), з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік, стягнуто судовий збір,
в с т а н о в и л а:
постановою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 19 жовтня 2025 року об 11 годині 55 хвилин біля будинку № 34 на вулиці Елеваторній у місті Краматорську Донецької області, порушуючи вимоги п. 2.9 ПДР України, керував транспортним засобом Audi А6, номерний знак НОМЕР_2 , у стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан сп`яніння за згодою водія проведено на місці зупинки за допомогою газоаналізатора; результат тесту № 720 становив 0,38 проміле. Порушення зафіксовано на нагрудний відеореєстратор. Водій вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На зазначену постанову захисник адвокат Солонинка С.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності, подала апеляційну скаргу, в якій просить провадження у справі закрити у зв`язку з відсутністю в діях особи складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
На обґрунтування своїх вимог указує, що матеріали справи не містять доказів наявності належних підстав для зупинки транспортного засобу, оскільки в матеріалах справи відсутній рапорт з інформацією служби 102, у якому фіксуються дані оператора, який прийняв дзвінок, час, суть звернення та дані особи, яка звернулася, а повідомленню присвоюється реєстраційний номер. Будь-яка інша інформація чи докази на підтвердження обґрунтованості посилання поліцейських на п. 3 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» в матеріалах справи також відсутні. Рапорт молодшого лейтенанта поліції Юлії Берковської в частині зазначення обставин зупинення транспортного засобу взагалі не може бути прийнятий як доказ, оскільки ця працівниця поліції не входила до складу екіпажу, який зупиняв автомобіль, та, відповідно, не була присутня під час цієї події. Це випливає з рапорту капітана поліції Олександра Ветрова. За відсутності належної фіксації вказаних даних вимоги відповідної посадової особи про пред`явлення водієм документів є неправомірними. Працівники поліції не надали суду достовірної інформації, яка мала б обґрунтувати законність їхніх первісних дій щодо зупинки транспортного засобу.
Зауважує, що порушено порядок проведення огляду водія як військовослужбовця, оскільки ОСОБА_1 на час складання протоколу про адміністративне правопорушення був і зараз є військовослужбовцем, що було достовірно відомо працівникам поліції. Отже, на ОСОБА_1 поширюється ст. 266-1 КУпАП, яка встановлює для військовослужбовців спеціальну процедуру огляду на стан алкогольного сп`яніння. Однак поліцейські проігнорували цю норму законодавства та пред`явили військовослужбовцю ОСОБА_1 вимогу пройти огляд у межах процедури на загальних підставах. Огляд, проведений з порушенням вимог ст. 266-1 КУпАП, вважається недійсним.
Зауважує, що в разі підтвердження нетверезого стану дії ОСОБА_1 як військовослужбовця мали б кваліфікуватися як адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 172-20 КУпАП, а саме виконання обов`язків військової служби в нетверезому стані, у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння в умовах особливого періоду.
Наголошує, що на відеозаписі зафіксовано, що працівник поліції перед пред`явленням водієві вимоги пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння взагалі не озвучив жодної виявленої ознаки алкогольного сп`яніння. Тобто вимога пройти огляд була безпідставною та, відповідно, незаконною. З відеозаписів нагрудної камери поліцейського взагалі не вбачаються зовнішні ознаки нетверезого стану в ОСОБА_1 . З огляду на відсутність ознак алкогольного сп`яніння та з урахуванням заперечень ОСОБА_1 щодо вживання ним алкогольних напоїв і перебування у стані алкогольного сп`яніння слід критично ставитися до викладених у рапортах працівників поліції відомостей, зазначених як ознаки алкогольного сп`яніння.
Зауважує, що процедуру тестування грубо порушено. Видих у мундштук має бути рівномірним і безперервним. Однак працівник поліції тричі вимагав від ОСОБА_1 здійснити видих у мундштук. Це відбувалося без заміни мундштука, необхідної паузи в роботі приладу та його перезавантаження. Три послідовні видихи водія в мундштук створили підвищену концентрацію алкоголю в приладі та, відповідно, призвели до неправильного результату тесту. Доказом цього є низький показник — 0,38 проміле.
Звертає увагу, що ОСОБА_1 як військовослужбовець був переданий працівниками поліції представникам ВСП, які в межах своїх повноважень провели огляд водія на стан алкогольного сп`яніння. Під час розгляду справи в суді першої інстанції захисником ОСОБА_2 долучено акт огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу № 00178 від 19 жовтня 2025 року, роздруківку результату тесту від 19 жовтня 2025 року та сертифікат калібрування алкотестера. За результатами тестування в ОСОБА_1 встановлено 0,0 алкоголю в крові, що підтверджує відсутність стану алкогольного сп`яніння.
Зауважує, що права та обов`язки, передбачені ст. 63 Конституції України, ст. 268 КУпАП, працівник поліції роз`яснив ОСОБА_1 не на початку адміністративної процедури, коли водій міг би залучити адвоката, скористатися правовою допомогою та вчинити інші дії на захист своїх прав, а вже після проведення тестування на стан сп`яніння. Тобто органом поліції зміст прав особі, яка притягається до відповідальності, було доведено формально та несвоєчасно, що не можна вважати дотриманням вимог законодавства та що є порушенням основоположного права на захист.
Наголошує, що рапорт поліцейського Юлії Борковської від 19 жовтня 2025 року, рапорт поліцейського Олександра Ветрова від 19 жовтня 2025 року та відеозаписи не узгоджуються між собою. Так, у документах час правопорушення зазначено як 11 година 05 хвилин, час тестування - 11 година 32 хвилини, час складання протоколу - 11 година 57 хвилин. Водночас на відеозаписах зафіксовано інший час - раніший за задокументований.
ОСОБА_1 у судове засідання апеляційної інстанції не прибув, при цьому був належним чином повідомлений про день, час і місце апеляційного розгляду цієї справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходило.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 294 КУпАП апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів із дня надходження справи до суду.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд її справи впродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватися від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати передбачених процесуальним законом заходів для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення ЄСПЛ від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії»). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін і предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перешкодам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 зазначеної Конвенції (§ 66–69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).
Частиною 6 ст. 294 КУпАП встановлено, що неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, інших осіб, які беруть участь у провадженні у справі про адміністративне правопорушення, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин, керуючись ст. 268 КУпАП, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути цю справу за відсутності ОСОБА_1 на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи, та за участю захисника адвоката Солонинки С.П.
Заслухавши захисника адвоката Солонинку С.П., яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши, перевіривши та оцінивши матеріали справи, обміркувавши наведені в апеляційній скарзі доводи захисту, суд апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.
За змістом ст. 245, 251, 252, 280 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її відповідно до закону.
Доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність цієї особи в його вчиненні та інші обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.
Ці фактичні дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, речовими доказами, а також іншими документами.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Під час розгляду справи про адміністративне правопорушення необхідно з`ясовувати, чи було вчинено таке правопорушення, чи винна ця особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Також під час розгляду справ про адміністративні правопорушення необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у ст. 247, 280 КУпАП, а зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283, 284 цього Кодексу. У ній, зокрема, потрібно наводити докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначати мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених ним доводів.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Згідно з приписом ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону.
Згідно з положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення ЄСПЛ є джерелом права в Україні.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та правових позицій, викладених у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» (заява № 22150/02, параграф 2), у якому відображено принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від характеру рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.
Ці вимоги закону під час розгляду суддею місцевого суду справи про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 виконані неналежним чином.
Як убачається з матеріалів справи про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до п. 2.9а ПДР України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебувати під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Відповідно до ч. 1 ст. 130 КУпАП адміністративну відповідальність передбачено за керування транспортними засобами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, а також за передачу керування транспортним засобом особі, яка перебуває у стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Отже, доказуванню в цьому випадку підлягають факт керування транспортним засобом та факт перебування водія у стані алкогольного сп`яніння.
Судом першої інстанції встановлено, що факт вчинення адміністративного правопорушення та винуватість ОСОБА_1 у його вчиненні підтверджуються протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕРР1 № 487776 від 19 грудня 2025 року; відеозаписом; тестом № 720, результат якого становив 0,38 проміле; актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням технічних засобів; свідоцтвом про перевірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки; рапортами поліцейських роти № 4 батальйону патрульної поліції в містах Краматорську та Слов`янську Управління патрульної поліції в Донецькій області Департаменту патрульної поліції.
Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом установлено, що після зупинки транспортного засобу поліцейський одразу запитав водія, чи вживав він алкогольні напої, на що ОСОБА_1 відповів, що вживав напередодні. Тоді поліцейський озвучив вимоги ПДР України та запитав, чи згоден водій пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння, на що ОСОБА_1 погодився. Після проходження огляду за допомогою газоаналізатора «Драгер» результат становив 0,38 проміле. На запитання, чи згоден ОСОБА_1 з установленим результатом, останній відповів, що вживав алкогольні напої напередодні. Надалі на аналогічне запитання інспектора поліції ОСОБА_1 погодився з результатом. Після цього стосовно водія складено протокол про адміністративне правопорушення за порушення ним п. 2.9а ПДР України.
Апеляційний суд зауважує, що притягнення особи до адміністративної відповідальності можливе лише за наявності складу адміністративного правопорушення, підтвердженого належними та допустимими доказами.
Суд має обґрунтовувати свої висновки лише доказами, які є достатньо переконливими, чіткими, тобто такими, що не залишають місця для сумнівів, оскільки наявність останніх не узгоджується зі стандартом доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Порядок проходження огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, визначено ст. 266 КУпАП, Порядком направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 грудня 2008 року № 1103 (далі - Порядок), та Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України та Міністерства охорони здоров`я України від 09 листопада 2015 року № 1452/735 (далі - Інструкція).
Так, відповідно до п. 2 розділу І Інструкції огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі - поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Згідно з п. 6 розділу ІІ Інструкції огляд на стан сп`яніння проводиться поліцейським на місці зупинки транспортного засобу з використанням спеціальних технічних засобів (законодавчо регульованих засобів вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність).
Виходячи з наведених норм, пропонуванню пройти огляд на стан сп`яніння має передувати виявлення ознак сп`яніння відповідно до переліку, наведеного в Інструкції.
У цьому випадку працівник поліції лише озвучив норму закону, яка передбачає обов`язок водія пройти огляд на стан сп`яніння на вимогу поліцейського, при цьому не назвав жодної ознаки сп`яніння. Зазначене, крім порушення поліцейським процедури проведення огляду, викликає обґрунтований сумнів у тому, що ОСОБА_1 мав ознаки алкогольного сп`яніння та перебував у такому стані.
Після проходження огляду ОСОБА_1 хоча формально й погодився з установленим результатом, однак висловив здивування щодо нього та зазначив, що вживав алкогольні напої напередодні огляду, який проводився об 11 годині 32 хвилини.
На переконання апеляційного суду, місцевий суд помилково залишив поза увагою сукупність указаних обставин разом із наданим стороною захисту актом огляду на стан алкогольного сп`яніння з використанням спеціального технічного засобу № 00178, відповідно до якого в ОСОБА_1 встановлено результат 0,00 проміле. Огляд проводився за участю свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Відповідно до чек-роздруківки з вимірювального приладу огляд проводився о 12 годині 42 хвилини, тобто через 70 хвилин після проведення огляду поліцейськими на місці зупинки транспортного засобу.
Отже, з урахуванням того, що вказаний огляд проведено уповноваженими особами військової частини, у якій ОСОБА_1 проходить військову службу, за участю свідків, а після проведення огляду поліцейськими ОСОБА_1 лише формально погодився з результатом, наближеним до мінімально допустимого, та інспектор поліції не назвав будь-яких ознак алкогольного сп`яніння, які були б наявні у водія, апеляційний суд вважає, що огляд, проведений на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора 6820, є некоректним, а тому встановлений результат не можна вважати достовірним, оскільки він спростовується оглядом, проведеним уповноваженими особами військової частини за допомогою вимірювального пристрою «Алкофор» 507.
При цьому посилання суду лише на той факт, що вказаний огляд ОСОБА_1 пройшов за відсутності поліцейських, не спростовує того, що ОСОБА_1 не перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки в цьому випадку аналізу підлягає не процедура проведення огляду на стан сп`яніння, а наявність обґрунтованого сумніву в результатах огляду, проведеного працівниками поліції на місці зупинки транспортного засобу.
Усі інші докази, наявні у справі, не підтверджують порушення ОСОБА_1 п. 2.9а ПДР України, тобто керування ним транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд зауважує, що згідно з позицією Верховного Суду рапорт поліцейського є лише внутрішнім службовим документом, а не самостійним, незалежним та беззаперечним доказом винуватості особи у вчиненні адміністративного правопорушення. Рапорт не підтверджує факту порушення, якщо не підкріплений іншими доказами, зокрема відеозаписом або показаннями свідків, оскільки поліцейський є зацікавленою особою, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі.
У цьому випадку сукупністю досліджених доказів не доведено поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_1 , тоді як окремо рапорти, які містяться в матеріалах справи, не можуть самостійно, без інших належних та допустимих доказів, доводити винуватість особи.
Зазначене вказує на формальний підхід працівників поліції під час проведення процедури огляду водія ОСОБА_1 на стан сп`яніння.
Отже, на підставі досліджених даних судом апеляційної інстанції не встановлено факту перебування водія ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, який можна було б поза розумним сумнівом розцінити як порушення ним п. 2.9а ПДР України.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що під час оцінки доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (п. 161 рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom); п. 65 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Коробов проти України» (Korobov v. Ukraine), заява № 39598/03). Така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Згідно з правовими позиціями Європейського суду з прав людини «розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних і допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, що змусив би особу утриматися від прийняття рішення у питаннях, які мають для неї найбільш важливе значення».
Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і правопорушник є винуватим у його вчиненні. «Поза розумним сумнівом» має бути доведено кожен з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать на користь або проти тієї чи іншої версії подій.
Обов`язок усебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи.
Для дотримання стандарту доведення «поза розумним сумнівом» недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш імовірною, ніж версія захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і щоб єдиною версією, якою розумна й безстороння людина могла б пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, була версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою у пред`явленому обвинуваченні.
При цьому відповідно до ст. 251 КУпАП обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення.
Сам по собі протокол про адміністративне правопорушення за відсутності будь-яких інших доказів не є беззаперечним доказом винуватості особи, оскільки не становить імперативного факту доведеності її винуватості та не узгоджується зі стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який передбачає співіснування достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій.
Апеляційним судом установлено, що працівники поліції не здійснили належної та всебічної перевірки водія на стан алкогольного сп`яніння. Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на суттєві суперечності, не проаналізував усі наявні докази як окремо, так і в сукупності з іншими, у тому числі докази, надані стороною захисту, що є підставою для скасування рішення суду та визнання факту перебування водія ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння недоведеним.
Крім того, відповідно до п. 21 розділу ІІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, від 09 листопада 2015 року висновки щодо результатів медичного огляду осіб на стан сп`яніння, складені з порушенням вимог цієї Інструкції, вважаються недійсними.
На підставі наведеного апеляційний суд вважає, що відсутні належні та допустимі докази, які давали б змогу поза розумним сумнівом стверджувати, що в діях ОСОБА_1 наявний склад інкримінованого адміністративного правопорушення. Інших доказів наявності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, матеріали справи не містять.
У зв`язку з установленням відсутності в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення через недоведеність його перебування у стані алкогольного сп`яніння інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не перевіряються.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до неї ґрунтуються на конституційному принципі презумпції невинуватості, закріпленому ст. 62 Конституції України.
Тягар доведення складу адміністративного правопорушення покладається на адміністративний орган. Водночас особа, яка притягається до відповідальності, звільняється від обов`язку доводити свою невинуватість у вчиненні правопорушення.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате провадження підлягає закриттю, зокрема, за відсутності складу адміністративного правопорушення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
З наявних матеріалів справи про адміністративне правопорушення не вбачається достатніх та переконливих доказів, які б беззаперечно доводили факт вчинення ОСОБА_1 інкримінованого адміністративного правопорушення.
У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги про відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення заслуговують на увагу.
За вказаних обставин постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП.
На підставі викладеного та керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд
постановив:
апеляційну скаргу захисника адвоката Солонинки С.П., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , який притягається до адміністративної відповідальності, задовольнити.
Постанову Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 06 квітня 2026 року, якою ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Дніпровського 
апеляційного суду       Ірина СВІЯГІНА