ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 р. 	Справа № 440/9987/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Присяжнюк О.В. , Бегунца А.О. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2026, (головуючий суддя І інстанції: Г.В. Костенко) по справі № 440/9987/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не виплати ОСОБА_1 середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби в загальній сумі 182 837,31 грн за вирахуванням військового збору.
В обґрунтування позову зазначив, що при звільненні з військової служби (11.05.2018) відповідач не провів з ним повний розрахунок в частині виплати індексації грошового забезпечення, компенсації за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, компенсації за неотримане речове майно. Вказані кошти виплачені відповідачем лише на виконання судових рішень, остаточний розрахунок здійснено у червні 2025 р. 
Як наслідок, вважав, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі ст. ст. 116, 117 КЗпП України в розмірі 182 837,31 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2026 позов задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 182 837,31 грн з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), не погодившись із судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправомірного висновку, просила його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що розмір середнього заробітку за весь період прострочення з моменту звільнення позивача зі служби визначений судом першої інстанції лише із застосуванням математичних пропорцій без встановлення обставин, з якими пов`язана тривалість періоду затримки, урахування специфіки фінансування Військової частини та не врахування відсутності вини відповідача.
Вказує, що велика тривалість періоду затримки зумовлена не злісним ухиленням Військової частини НОМЕР_1 від виконання обов`язків, а виключно тривалим судовим вирішенням спорів щодо наявності у позивача права на такі виплати та визначення їх точного розміру.
Вважає, що Військова частина НОМЕР_1 як суб`єкт владних повноважень не мала законних підстав для виплати спірних сум грошового забезпечення до набрання відповідними судовими рішеннями законної сили та остаточного вирішення питання щодо наявності у позивача права на такі виплати.
Також, посилається на те, що є бюджетною установою, суб`єктом владних повноважень, який утримується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України, не здійснює підприємницької діяльності, не має власних прибутків і не може на власний розсуд розпоряджатися бюджетними коштами поза затвердженими кошторисами. 
Зауважує, що усі донараховані позивачу суми (компенсації та індексація), право на які він доводив у судовому порядку, виплачувалися відповідачем добровільно та без зволікань одразу після набрання відповідними судовими рішеннями законної сили та надходження на рахунки військової частини відповідних цільових бюджетних асигнувань від розпорядника вищого рівня. 
Таким чином, у діях Військової частини НОМЕР_1 відсутній умисел чи злочинна недбалість щодо невиплати коштів позивачу.
Як наслідок, наведені вище обставини мають вплив на визначення розміру середнього заробітку та мали бути враховані судом під час застосування принципу співмірності.
Звертає увагу, що компенсаційна природа відповідальності за ст. 117 КЗпП України виключає можливість збагачення працівника, натомість стягнення судом першої інстанції з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 182 837,31 грн є безпідставним та суперечить вищенаведеному.
Крім того, не погоджується із розміром витрат на правову допомогу, стягнутих на користь позивача в розмірі 3 000,00 грн., з огляду на невідповідність стягнутої суми критеріям співмірності та реальності. 
Вказує, що адміністративна справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, є типовою, малозначною та не становить значної правової складності; судова практика у цій категорії справ є усталеною та широко висвітленою. 
Також, просить врахувати, що позовна заява ОСОБА_1 є шаблонним документом, який за своїм змістом фактично дублює аргументацію з попередніх судових процесів між тими ж сторонами, натомість заявлений адвокатом час на підготовку позову є завищеним, а розмір гонорару у 3000 грн - не співмірним із фактичним обсягом виконаної роботи. 
Позивач не надав відзив на апеляційну скаргу.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Бегунц А.О., П`янова Я.В.
У зв`язку з відрядженням судді П`янової Я.В., на підставі повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, визначений новий склад колегії: головуючий суддя Русанова В.Б., судді Присяжнюк О.В., Бегунц А.О.
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_1 до 11.05.2018 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України, є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_2 , наказом Командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 11.05.2018 № 102.
При звільненні позивача з військової служби, військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України не виплатила йому індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018, компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій за період 2015 по 2018 роки та грошову компенсацію за неотримане речове майно.
ОСОБА_1 оскаржив вказану бездіяльність відповідача в судовому порядку.
Так, рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21, яке набрало законної сили 04.02.2022 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2018, грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно та індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року.
На виконання судового рішення, військовою частиною НОМЕР_1 нараховано ОСОБА_1 компенсацію вартості речового майна, що належить до видачі, на суму 5 204,52 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій в сумі 14 318,86 грн (за вирахуванням військового збору 214,78 грн) та індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 в сумі 4 503,21 грн.
Виплата позивачу компенсації за невикористані дні додаткової відпустки та індексації грошового забезпечення проведена відповідачем 29.07.2022, а виплата компенсації вартості речового майна – 23.09.2022, що підтверджується платіжними дорученнями № 890 від 29.07.2022 та № 1249 від 23.09.2022.
Вважаючи, що Військовою частиною НОМЕР_1 проведено нарахування та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 не в повному розмірі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 29.12.2022 у справі № 440/9558/22, яке набрало законної сили 31.01.2023, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року із врахуванням раніше виплаченої суми.
На виконання судового рішення, Військова частина НОМЕР_1 провела розрахунок індексації грошового забезпечення за період з січня 2016 року по лютий 2018 року, за наслідками якого нарахувала ОСОБА_1 індексацію в розмірі 83 625,23 грн., з яких виплатила лише 3 072,80 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 29.01.2024 № 402.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 18.12.2024 у справі № 440/5992/24, яке набрало законної сили за наслідками апеляційного перегляду 30.04.2025 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням індексу споживчих цін для розрахунку індексації - січень 2008 року.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 80 505,87 грн.
27.06.2025, на виконання судового рішення, Військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу недоплачену частину індексації грошового забезпечення в розмірі 76 480,58 грн (з вирахуванням військового збору в сумі 4 025,29 грн), що підтверджується випискою з карткового рахунку та платіжною інструкцією від 26.06.2025.
Вважаючи, що відповідач допустив затримку розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду за стягненням середнього заробітку.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач набув права на отримання середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні відповідно до статтей 116, 117 КЗпП України.
Визначаючи суму, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції врахував принцип співмірності між сумою остаточного розрахунку та сумою середнього заробітку за час затримки у її виплаті, ймовірні майнові втрати позивача, справедливий і розумний баланс між його інтересами і Відповідача та вважав належним розміром середнього заробітку – 182 837,31 грн.
Крім того, суд першої інстанції вважав за можливе стягнути на користь позивача витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн, виходячи з принципів обґрунтованості, співмірності та пропорційності судових витрат.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України (в редакції, чинній на момент проведення остаточного розрахунку) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Судом встановлено, що на час звільнення позивача з військової служби – 11.05.2018, з ним не проведено повний розрахунок, а саме - не виплачено індексацію грошового забезпечення, компенсацію за невикористані дні відпустки як учаснику бойових дій, грошову компенсацію за неотримане речове майно.
За наслідками судових оскаржень вказаної вище бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 рішеннями Полтавського окружного адміністративного суду:
- від 04.02.2022 у справі № 440/9305/21 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 як учаснику бойових дій грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за період з 2015 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 11.05.2018; грошову компенсацію за неотримане під час проходження військової служби речове майно; індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року;
- від 29.12.2022 у справі № 440/9558/22 зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суму індексації грошового забезпечення за період з 1 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року із застосуванням базового місяця січень 2008 року із врахуванням раніше виплаченої суми;
- від 18.12.2024 у справі № 440/5992/24 стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 28 лютого 2018 року в сумі 80 505,87 грн.
На виконання судових рішень, 29.07.2022 військова частина НОМЕР_1 виплатила позивачу компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки в розмірі 14 318,86 грн, індексацію грошового забезпечення в розмірі 4 503,21 грн; 23.09.2022 - компенсацію вартості речового майна в розмірі 5 204,52 грн; 29.01.2024 - індексацію грошового забезпечення в розмірі 3 072,80 грн; 27.06.2025 - індексацію грошового забезпечення в розмірі 76 480,58 грн.
Отже, період прострочення щодо виплати позивачу належних сум грошового забезпечення тривав з дати його звільнення з військової служби 11.05.2018 по день повного фактичного розрахунку 27.06.2025.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції вірно зазначив, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 сум середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, передбачених ст. 117 КЗпП України.
Розмір середнього заробітку визначений судом першої інстанції, з розрахунку за два періоди (з 11.05.2018 до 18.07.2022 (до набрання чинності Законом № 2352-ІХ) та з 19.07.2022 до 27.06.2025) із врахуванням принципу співмірності та методики розрахунку, зазначеної Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц та від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23.
Водночас, апелянт вважає, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку, є неспівмірною із недоплаченою часткою грошового забезпечення та без врахування обставин затримки належних позивачу виплат.
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.
Порядок обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі - Порядок №100, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно абз.3 п.2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до абз.1 п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Як вбачається з п. 5 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.03.2018 № 200 розмір грошового забезпечення, що належить військовослужбовцю не за повний календарний місяць, визначається шляхом множення середньоденного розміру грошового забезпечення на кількість календарних днів, прослужених військовослужбовцем у цьому місяці. При цьому середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.
Зі змісту Інструкції № 200 вбачається, що грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України обраховується та виплачується з розрахунку календарних днів відповідного місяця їх служби.
Судом встановлено, що періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних ОСОБА_1 сум, є проміжок часу з 12.05.2018 (наступний день після звільнення) по 27.06.2025 (день остаточного розрахунку) включно.
Як вірно врахував суд першої інстанції, до 19.07.2022 правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України (в редакції Закону № 3248-IV), тоді як після 19.07.2022 підлягає застосуванню ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Подібний підхід щодо здійснення розрахунку суми відшкодування було застосовано судом, зокрема й у справі № 489/6074/23, і Велика Палата визнала його таким, що забезпечив справедливий баланс інтересів сторін: захистив право позивачки на повний розрахунок та належну компенсацію, водночас не допустив понесення роботодавцем несправедливих та непропорційних майнових втрат (пункти 116, 117 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі №489/6074/23).
Здійснюючи розрахунок, судом враховано грошове забезпечення позивача за останні два повні місяці перед звільненням зі служби: березень – 19 037,80 грн та квітень 2018 року - 7 670,82 грн, що вбачається з довідки про заробітну плату від 08.06.2018.
Таким чином, розмір середньоденного грошового забезпечення складає 437,85 грн (26 708,62 грн / 61)
Періодом затримки належних позивачу сум при звільненні є період з 12.05.2018 по 18.07.2022 – 1 529 днів та з 19.07.2022 по 27.06.2025 - 185 календарних днів, або шість місяців як це передбачено ст.117 КЗпП України (в редакції Закону № 2352-IX).
Таким чином, середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 437,85 грн/день за 1714 днів (1529 днів + 185 днів) становить 750 474,90 грн.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що зазначена сума середнього заробітку є надмірною та підлягає зменшенню з огляду на наступне.
Переглядаючи справу № 489/6074/23, Велика Палата Верховного Суду нагадала, що в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду, за її словами, полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від попередньої практики Верховного Суду України (постанова від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16), яка пов`язувала можливість зменшення з формальними критеріями, такими як наявність спору чи часткове задоволення позову. Натомість Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати при вирішенні питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Законом № 2352-IX статтю 117 КЗпП України викладено в новій редакції. Ключовою новелою стало доповнення частини першої словами «...але не більш як за шість місяців».
Отже, частина перша статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX передбачає: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців».
Зі змісту наведеної норми Велика Палата виснувала, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Таким чином, законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
За позицією Великої Палати, викладеної в постанові від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23, поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Велика Палата повторила, що Закон №2352-IX не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У підсумку, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного касаційним судом у постанові від 06.12.2024 року у справі № 440/6856/22, та сформулювала такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
В аспекті питання обчислення розміру належної до відшкодування суми, колегія суддів зазначає, що спираючись на критерії, наведені у згаданій Великою Палатою постанові від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 30.11.2020 року у справі № 480/3105/19 визначив формулу, яку необхідно застосовувати для обчислення частки середнього заробітку, яка підлягає стягненню у випадку зменшення його розміру.
При визначенні розміру середнього заробітку, суд першої інстанції вважав за можливе застосувати розрахунок суми середнього заробітку виходячи з відсоткового співвідношення недоплаченої частини грошового забезпечення до виплачених сум при звільненні.
Так, при звільненні позивачу виплачено грошове забезпечення в розмірі 5 517,72 грн, загальна сума недоплаченого грошового забезпечення, виплачена на виконання судових рішень становила 103 579,97 грн.
Отже, загальний розмір належних при звільненні виплат становив 109 097,69 грн (5 517,72 грн + 103 579,97 грн).
Суд першої інстанції дійшов висновку, що невиплачена на день звільнення сума у розмірі 103 579,97 грн складає 94,93% від загального розміру належних при звільненні виплат у сумі 109 097,69 грн.
Визначаючи розмір суми середнього заробітку, суд першої інстанції зменшив її до заявленої позивачем у позові - 182 837,31 грн.
Разом з тим, колегія суддів вважає, що визначена судом першої інстанції сума середнього заробітку (182 837,31 грн) є неспівмірною у відношенні до недоплаченої частини грошового забезпечення (103 579,97 грн).
Колегія суддів враховує, що вимоги про недоплачені суми грошового забезпечення оскаржені позивачем до суду лише у серпні 2021 р., тобто більш ніж через три роки з дня звільнення, що може свідчити про недобросовісну поведінку позивача та його навмисні дії з метою отримання більшої суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за більший період.
Також, колегія суддів враховує, що відповідачем добровільно та без зайвих зволікань проведено позивачу виплату недоотриманих коштів після набрання судовими рішеннями законної сили. Крім того, відповідач є військовим формуванням, що фінансується з державного бюджету, в свою чергу, в умовах дії воєнного стану видатки в першу чергу спрямовуються на національну безпеку і оборону та на здійснення заходів правового режиму воєнного стану.
Як наслідок, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір середнього заробітку до 103 579,97 грн (до розміру недоплаченої частини грошового забезпечення).
Враховуючи зазначене колегія суддів дійшла висновку, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат за період з 12.05.2018 по 27.06.2025 буде сума 103 579,97 грн.
Наведені вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах, сформованою у постановах від 30.10.2025 у справі № 420/2649/24, від 23.10.2025 у справі № 340/4454/23, від 23.10.2025 у справі № 280/6214/23, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 08.10.2025 у справі № 320/30311/24, від 07.10.2025 у справі № 520/7611/22, від 29.09.2025 у справі № 460/4387/24, від 18.09.2025 у справі № 160/2237/22, від 11.09.2025 у справі № 320/4309/21, від 05.09.2025 у справі № 200/5212/23, від 18.08.2025 у справі № 380/20130/23, від 18.08.2025 у справі № 160/20803/22, від 18.08.2025 у справі № 200/3986/23.
Водночас, колегія суддів відхиляє посилання апелянта на обставини недостатнього фінансування, як підставу для звільнення його від відповідальності за статтею 117 КЗпП України, з огляду на те, що відсутність бюджетних асигнувань не може бути підставою для не проведення будь-яких виплат.
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі “Кечко проти України” Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п. 23 рішення від 08.11.2005, заява № 63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо витрат на правову допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За частиною 3 ст. 132 КАС України до складу витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати, в тому числі і на професійну правничу допомогу.
Відповідно до приписів частин 1-5 ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Так, ч. 7 ст. 139 КАС України, передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Виходячи з положень ч. 9 ст. 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані такі витрати з розглядом справи. Водночас, дії сторони щодо досудового вирішення спору підлягають врахуванню лише у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим.
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначені висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 27.01.2022 по справі № 813/2241/18.
На підтвердження понесених витрат позивач надав суду: витяг з договору про надання правової допомоги від 01.07.2025, акт приймання-передачі наданих юридичних послуг № 1 до Договору, квитанцію від 01.07.2025.
Судом встановлено, що представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалось адвокатом Сидоренко І.О. на підставі договору про надання правової допомоги від 01.07.2025.
Відповідно до п. 1 Договору клієнт доручає та зобов`язується оплатити надання правничої допомоги і фактичні витрати, необхідні для виконання Договору, а виконавець приймає на себе доручення надати правову допомогу на умовах і порядку, визначеному цим Договором згідно з діючим законодавством України в інтересах клієнта у справі щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 НГУ середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Пунктом 3 Договору передбачено, що оплата послуг виконавця за надання правничої допомоги по справі щодо стягнення з ВЧ НОМЕР_1 НГУ середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в суді першої інстанції, визначається у фіксованому розмірі за усною домовленістю Сторін і становить 5000 гривень.
На підтвердження надання юридичних послуг Сторони підписують Акт приймання-передачі наданих правничих послуг.
На підтвердження оплати адвокатського гонорару Виконавець надає Клієнту квитанцію
Адвокатом в межах договору надано позивачу наступні послуги:
- вивчення наданих клієнтом документів, здійснення їх правового аналізу та обрання правової позиції;
- складання та подання до суду позову, що підтверджується актом приймання-передачі наданих юридичних послуг № 1 до Договору.
Позивачем сплачено адвокату кошти в розмірі 5 000,00 грн, про що свідчить квитанція від 01.07.2025.
Так, позивач просив суд відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн, проте судом першої інстанції заява задоволена частково та стягнуто на користь позивача 3 000 грн виходячи з критеріїв співмірності, обґрунтованості та доцільності таких витрат.
Суд першої інстанції зазначив, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. При цьому, вказував, що мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим вважав, що з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Отже, враховуючи складність справи, наявність сталої судової практики за подібним предметом спору, обсяг та якість виконаних адвокатом робіт, витрачений час, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність зменшення заявленої до відшкодування суми витрат.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що дана справа є справою незначної складності, розглядалась судом в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, судова практика у цій категорії справ є усталеною, враховує зауваження щодо змісту позовної заяви.
Водночас, судом першої інстанції враховані вищенаведені обставини, у зв`язку з чим зменшено розмір витрат на правову допомогу, заявлених позивачем до відшкодування.
Інших обґрунтувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо співмірності погоджених до відшкодування судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт апеляційна скарга не містить, так само як і не містить розрахунку суми витрат, які, за позицією відповідача, є належними до відшкодування, а зводяться фактично до цитування норм процесуального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд апеляційної інстанції таких обставин також не встановив.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
При цьому зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміни його мотивувальної та ( або) резолютивної частини.
Враховуючи, що судом першої інстанції при визначенні періоду прострочення та розміру середнього заробітку не вірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає, що судове рішення підлягає зміні шляхом викладення абзацу третього іншій редакції.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - задовольнити частково.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2026 по справі № 440/9987/25 - змінити, виклавши абзац четвертий резолютивної частини рішення в наступній редакції:
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в загальному розмірі 103 579,97 грн (сто три тисячі п`ятсот сімдесят дев`ять гривень 97 копійок), з відрахуванням з такої суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
В іншій частині рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2026 у справі № 440/9987/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк   А.О. Бегунц