КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/16877/25 Головуючий І-ої інстанції ОСОБА_1 
Провадження № 11-кп/824/4112/2026 Доповідач: ОСОБА_2 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 серпня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі: 
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,
обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон Херсонської області, громадянина України, українця, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 15.07.2025 року Святошинським районним судом міста Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду міста Києва від 15.07.2025 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття остаточного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 3 (три) роки.
Згідно зі ст.76 КК України протягом іспитового строку покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк постановлено обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 09 лютого 2026 року.
У задоволенні цивільного позову ОСОБА_10 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_11 , до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - відмовлено.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно вироку, ОСОБА_7 достовірно знаючи про військову агресію збройних сил Російської Федерації проти України та впровадження на території України воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про ведення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІХ, згідно з яким в Україні запроваджено воєнний стан з 05:30 години 24.02.2022 строком на 30 діб, та який в подальшому неодноразово продовжувався, вчинив умисний корисливий злочин за таких обставин.
ОСОБА_7 , у період часу з 12.06.2025 по 24.06.2025, в умовах воєнного стану, керуючись єдиним умислом, знаходячись за адресою АДРЕСА_3 , шляхом вільного доступу, таємно викрав з вказаної квартири майно, належне ОСОБА_10 , чим завдав останній матеріальної шкоди на загальну суму 24 365 грн. 83 коп.
Так, у невстановлений слідством час, приблизно в лютому 2025 року ОСОБА_7 погодився на пропозицію ОСОБА_10 виконати ремонтні роботи в квартирі АДРЕСА_4 за грошову винагороду та в подальшому за згоди ОСОБА_10 отримав вільний доступ до вказаної квартири шляхом отримання ключів від квартири.
В подальшому, у ОСОБА_7 при виконанні ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_4 виник злочинний умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна, яке належало ОСОБА_10 , а саме побутової техніки та сантехніки, що зберігалась у вказаній квартирі для подальшого встановлення, та до якої останній мав вільний доступ.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та покращення свого матеріального становища ОСОБА_7 в період часу з 12.06.2025 по 24.06.2025, в умовах воєнного стану, керуючись єдиним умислом, шляхом вільного доступу, таємно викрав сантехніку та побутову техніку, яка зберігалась в квартирі АДРЕСА_4 , що належала ОСОБА_10 , а саме:
- комплект - «унітаз «Devit Comfort NEW» підвісний 530?360?375 з кришкою «soft-close тонка»», вартістю 3891 грн. 23 коп.;
- «клавіша змиву з подвійним змивом: матовий хром, 23?246?164, «Geberit Delta 50»», вартістю 1449,60 грн.;
- плита індукційна «Minola MIS 6046 KBL», вартістю 6999 грн.;
- пральна машина «INDESIT OMTWSA 61053 WK EU», вартістю 8535 грн.;
- витяжка вентиляційна «JANTAR BILT 650 LED 52 BL», вартістю 3500 грн.; а всього майна на загальну суму 24 365 грн. 83 коп.
Таємно викравши вказане чуже майно ОСОБА_7 розпорядився ним на власний розсуд.
Прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК України, шляхом поглинення більш суворим покаранням за даним вироком менш суворого покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2025, призначити остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін. Дослідити матеріали кримінального провадження щодо попередніх судимостей обвинуваченого та моменту вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги прокурор звертає увагу на те, що відповідно до резолютивної частини оскаржуваного вироку, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, обвинуваченому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. В той же час, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень застосовано принцип поглинення більш суворим покаранням за даним вироком менш суворого, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2025, яке також належить відбувати реально. В подальшому судом застосовано положення ст.75 КК України, фактично звільнивши обвинуваченого від реального покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2025, що є недопустимим та суперечить принципам матеріального та процесуального закону.
Натомість, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції обґрунтовує свою позицію щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання та призначення іспитового строку саме за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, за який останнього засуджено саме оскаржуваним вироком, що нелогічно суперечить точному змісту резолютивної частини вироку.
Крім того, судом залишено поза увагою, що ОСОБА_7 явно схильний до вчинення суспільно-небезпечних діянь, адже він притягується до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень вдруге за короткий проміжок часу. За таких обставин, обґрунтованих підстав сподіватися на виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування призначеного покарання, не існує.
Прокурор зауважує, що в ході судового розгляду не здобуто даних, які дозволяють обґрунтовано застосувати до обвинуваченого інститут звільнення від відбування покарання конкретно за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Саме тому суд першої інстанції не зміг послатися на них у вироку.
Захисник ОСОБА_8 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2026 року - без змін.
Зазначає про те, що доводи прокурора не підтверджуються матеріалами справи та доказами, які містяться в матеріалах кримінальної справи. Так, ОСОБА_7 обвинувачується за ч.4 ст.185 КК України у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка) у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років, однак під час призначення покарання суд виходив з того, що ОСОБА_7 повністю відшкодував завдані збитки потерпілій на загальну суму 76 000 гривень, про що в матеріалах справи міститься квитанція від 22.12.2025 року про оплату коштів. Також, обвинувачений щиро покаявся та вибачився перед потерпілою, тому судом було застосовано ст.66 КК України. Таким чином, суд під час визначення міри покарання приєднав невідбуту частину покарання до основного та призначив остаточне у вигляді 5 років позбавлення волі на 3 роки іспитового терміну цілком обґрунтовано. Однак, в своїй апеляційній скарзі прокурором повністю було проігноровано вказаний факт.
Звертає увагу що жодного нового кримінального правопорушення ОСОБА_7 скоєно не було, він проходив реабілітацію від наркозалежності в реабілітаційному центрі, став на шлях виправлення, займається волонтерською діяльністю, що підтверджується позитивною характеристикою від Громадської спілки «Альянс Перемога» від 09.07.2026 року.
Щодо виконання покарання за ч.1 ст.309 КК України, згідно вироку Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2025 року у вигляді пробаційного нагляду строком на 1 рік, зауважує, що на даний час вирок набрав законної сили і виконується самостійно.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України  судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. 
Судовий розгляд вказаного кримінального провадження проводився в суді першої інстанції в порядку ч.3 ст.349 КПК України, а тому висновки суду щодо фактичних обставин справи, які не оспорювались і стосовно яких докази судом не досліджувались, апеляційним судом не перевіряються.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.
Висновки суду щодо фактичних обставин справи, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, в апеляційній скарзі прокурора не заперечуються.
Приписами ст. 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.
Так, відповідно до частини 4 вказаної статті кримінального Закону, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.
При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч.4 ст.70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч.4 ст.70 КК.
Водночас, призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що у разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається.
У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про реальне відбування призначеного покарання зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, положення ч.4 ст.70 КК щодо призначення остаточного покарання особі, з урахуванням попереднього вироку, не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особі призначено покарання, що належить відбувати реально, та новий, за яким вона звільнена від відбування покарання з випробуванням, виконується самостійно.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 15.07.2025 року Святошинським районним судом м. Києва від 15.07.2025 року ОСОБА_7 було засуджено за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду строком на один рік. Вказаний вирок набув законної сили та був звернутий до виконання.
Кримінальне правопорушення, за яке ОСОБА_7 засуджений оскаржуваним вироком, було вчинено у період часу з 12.06.2025 по 24.06.2025 року, тобто до постановлення попереднього вироку Святошинського районного суду міста Києва від 15.07.2025 року.
Отже, застосовуючи положення ч.4 ст.70 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 , та звільняючи його від відбування остаточного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України, суд фактично звільнив обвинуваченого від реального покарання у виді пробаційного нагляду, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15.07.2025 року.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції оскаржуваним вироком звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання у виді пробаційного нагляду, яке йому належало відбувати реально строком в один рік, що є недопустимим.
За змістом положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні кримінального правопорушення. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України віднесено до категорії тяжкого злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного, який критично оцінює свою поведінку, особу обвинуваченого, який раніше судимий, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Також, суд взяв до уваги думку потерпілої ОСОБА_10 , яка в заяві від 16.09.2025 наполягала на суворості покарання обвинуваченого. 
Обставинами, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття. Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.
Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за скоєне кримінальне правопорушення за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Вид і розмір покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції за ч.4 ст.185 КК України прокурором не оспорюється. Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції безпідставно звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком.
Так, згідно приписів ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Тобто, як випливає зі змісту статті 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження, попередження нових злочинів й виправлення засудженого є можливим без його ізоляції від суспільства.
Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без відбування покарання.
Зокрема, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого від покарання на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, суд першої інстанції врахував дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини вчинення злочину, наявність обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який в судовому засіданні запевнив, що в подальшому не допускатиме протиправної поведінки та просив надати йому можливість стати на шлях виправлення.
Слід зауважити, що призначаючи покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції лише формально послався на встановлені обставини, не вказавши, які з них свідчать про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без відбування реальної міри покарання.
Таким чином, враховані судом першої інстанції дані в їх сукупності не дають підстав для висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування покарання та його звільнення від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.
При цьому, матеріали кримінального провадження не містять обґрунтованих даних, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без відбуття реальної міри покарання, у зв`язку із чим застосування статей 75, 76 КК України судом є невмотивованим та безпідставним в даному випадку.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого положень ст.75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке звільнення не сприятиме меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів.
Згідно зі ст.409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Тому відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції.
При ухваленні вироку в цій частині колегія суддів відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховує загальні засади призначення покарання, які враховані судом першої інстанції, і приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання такого ж виду і на той самий строк, як призначив суд першої інстанції, без застосування положень ст.75 КК України.
На переконання колегії суддів, саме таке покарання, відповідатиме вимогам ст.65 КК України, а також буде необхідним для досягнення його мети, тобто необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.
Колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу прокурора задовольнити та скасувати вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185, ч.4 ст. 70 КК України та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді та розмірі, який був визначений судом першої інстанції, без застосування положень ст.ст. 75, 76 КК України.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420, 615 КПК України колегія суддів,-
ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.
Вирок Святошинського районного суду міста Києва від 09 лютого 2026 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині звільнення ОСОБА_7  від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України. 
Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду міста Києва від 15.07.2025 року, більш суворим, призначеним за цим вироком, у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Строк відбування покарання  ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання. 
В іншій частині вирок суду залишити без змін. Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення. 

Судді: 
_________________ _________________ _________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4