ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/4981/25
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук, 
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від позивача: не з`явився
від відповідача: А.В. Промах
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство»
на рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 (суддя Ю.М. Щавинська, м.Одеса, повне рішення складено 20.05.2026)
у справі №916/4981/25
за позовом Державного підприємства «Адміністрація морських портів України»
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство»
про стягнення 1 449 211,33 грн,

В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2025 року Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство», в якій просило стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 1449211,33 грн, що складається з основного боргу у сумі 1192496,04 грн, 3 % річних у сумі 28629,12 грн, інфляційних втрат у сумі 64829,96 грн та пені у сумі 163256,21 грн.
Позовні вимоги мотивовані ухиленням відповідача від виконання передбачених Законом України «Про морські порти України», Порядком справляння та розмірів ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, та договором №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України, до якого відповідач приєднався відповідно до декларації про приєднання №108 від 22.12.2018, зобов`язань зі сплати якірного збору стосовно групи суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», які протягом 2024 - 2025 років перебували на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл (в тому числі на якірних стоянках), у зв`язку з чим наразі неоплаченими залишаються рахунки за якірний збір за період з вересня 2024 року по квітень 2025 року у загальній сумі 1192496,04грн, на яку позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, а також пені на підставі пункту 5.2. договору за прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у справі №916/4981/25 позов задоволено частково. Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» на користь Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» основний борг у сумі 1192496,04 грн, 3% річних у сумі 28629,12 грн, інфляційні втрати у сумі 64829,96 грн, пеню у сумі 20000,00 грн та судовий збір у розмірі 17390,54 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи підтвердження матеріалами справи обставин виконання позивачем зобов`язань за договором, ненадання відповідачем належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості, наявні підстави для стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 1192496,04 грн. При цьому суд зазначив, що у даному випадку до розмірів якірного збору щодо частини групи суден відповідача, стосовно яких між сторонами існує спір щодо розмірів якірного збору, має бути застосована ставка якірного збору як для суден у закордонному плаванні.
Перевіривши додані позивачем до позовної заяви розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку про правильність таких розрахунків, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат задовольнив у повному обсязі.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, суд також зазначив про правильність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині. Водночас, розглянувши заявлене відповідачем клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, суд дійшов висновку про зменшення їх розміру до 20000,00 грн, що, на думку суду, буде оптимальним балансом інтересів сторін у спорі з урахуванням мети застосування заявлених санкцій.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Приватне акціонерне товариство «Українське дунайське пароплавство» звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у справі №916/4981/25 в повному обсязі та ухвалити нове, яким у задоволенні позову про стягнення боргу відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт послався на те, що при розгляді справи в суді першої інстанції відповідачем неодноразово зазначалось, але судом не було в повному обсязі досліджено та надано належної оцінки тому, що для флоту Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» морський порт Ізмаїл є базовим, тобто портом приписки (портом реєстрації). В акваторії порту Ізмаїл вже дуже тривалий час у відстої (більше 30 діб), а деякі - з кінця 90 –х років, знаходиться частина флоту Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство». Це судна, які знаходяться в неексплуатаційному стані, разом з тим, відсутність необхідних для судноплавства документів виключає їх вихід з акваторії порту та використання в перевезеннях, а тим більш у міжнародних.
Судом першої інстанції не було враховано тієї обставини, що позивач увесь час знаходження цього флоту у акваторії порту необґрунтовано та безпідставно обраховує портові збори з технічно непридатних суден, які втратили можливість судновиходу, та безпідставно виставляє рахунки на сплату якірного збору за стоянку суден, що є предметом спору, за ставкою 3,2 дол. США як із суден у закордонному плаванні за кожну добу знаходження судна у акваторії порту замість 1,6 дол. США, як передбачено за судна у каботажі.
При цьому скаржник наголосив на тому, що при винесенні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не враховано принцип «in dubio pro tributario» (пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права), який розуміють так: у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів, або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаєминах із державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
У контексті наведеного апелянт зазначив, що так як норми Порядку справляння та розміри ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, недостатньо чітко регламентують порядок справляння якірного збору у разі, коли судно зайшло із закордонного рейсу та тривалий час перебуває у акваторії порту без факту виходу у закордонний рейс, то норма має трактуватися в інтересах суб`єкта господарювання - Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», тобто має застосовуватись менша ставка портового збору за каботажним видом плавання, аніж та, що зазначена в оскаржуваному рішенні.
Виходячи з дат приходу в акваторію базового порту Ізмаїл частини суден апелянта з попереднього закордонного порту, чітко видно, що по деяким з них минуло вже 10, 15, 20 років, а останній датований 2022 роком. Якщо виходити з правової природи якірного збору та формулювання, яке визначене у пункті 6.2. вказаного Порядку, у ньому окремо не визначено випадки, за яких судно знаходиться в порту більше 10, 15, 20 років та окремо не визначено, яка у вказаних випадках має сплачуватись ставка якірного збору.
Таким чином, за доводами апелянта, застосування в оскаржуваному рішенні до частини суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» у баласті ставки якірного збору у розмірі 3,2 дол. США (як для суден у закордонному плаванні) не відповідає змісту законодавства та правовідносинам сторін, і у даному випадку до всіх розмірів якірного збору у спірних рахунках має застосовуватись ставка якірного збору саме у розмірі 1,6 дол. США (як для суден у каботажному плаванні).
Окремо скаржник звернув увагу на те, що всі нараховані позивачем у позовній заяві суми штрафних, інфляційних та компенсаційних нарахувань є похідними від заявлених позовних вимог, а тому також не підлягали задоволенню в повному обсязі.
Позиція позивача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду – залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, позивач зазначив, що враховуючи приписи статей 131, 132 Кодексу торговельного мореплавства України, пункту 54 частини першої статті 4 Митного кодексу України та ту обставину, що портами виходу частини групи суден відповідача є іноземні порти, застосування до таких суден ставки якірного збору, встановленої для каботажних перевезень, є неможливим, відтак, до таких суден підлягає застосуванню ставка якірного збору, встановлена для суден у закордонному плаванні.
При цьому, як вказав позивач, апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував наявність передбачених законом підстав для зміни виду плавання відповідних суден із закордонного на каботажне або застосування до них ставки якірного збору для суден у каботажному плаванні.
Також позивач зазначив, що посилання скаржника на те, що морський порт Ізмаїл є базовим портом Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», а частина флоту вимушено перебуває в акваторії порту, не впливає на обов`язок зі сплати якірного збору.
При цьому позивач наголосив на тому, що Порядок №316 не містить норми, за якою тривале перебування судна в акваторії порту, його неексплуатаційний стан, відсутність класифікаційних документів або неможливість фактичного виходу судна у міжнародний рейс змінюють попередній порт заходу судна чи вид рейсу, за яким таке судно прибуло до морського порту Ізмаїл.
На думку позивача, відсутність спеціального порядку для окремої категорії суден не може бути підставою для невиконання вимог чинного законодавства або для створення судом нових правил справляння портових зборів.
Посилання скаржника на принцип «in dubio pro tributario» (пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права) позивач вважає безпідставними, адже Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» у спірних правовідносинах не виступає суб`єктом владних повноважень, а спір виник між двома суб`єктами господарювання у зв`язку з неналежним виконанням договірних зобов`язань.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу Південно-західним апеляційним господарським судом зареєстровано 09.06.2026 за вх.№2360/26.
Одночасно скаржником заявлено клопотання (вх.№2361/26 від 09.06.2026) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у справі №916/4981/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/4981/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
18.06.2026 матеріали справи №916/4981/25 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.06.2026 клопотання Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» (вх.№2361/26 від 09.06.2026) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду залишено без розгляду, оскільки скаржником не було пропущено строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у даній справі. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» на рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у справі №916/4981/25. Встановлено позивачу строк до 08.07.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Розгляд вказаної апеляційної скарги призначено на 18.08.2026 о 12:00 год. 
25.06.2026 позивач через систему «Електронний суд» подав відзив на апеляційну скаргу (вх.№2360/26/Д1 від 25.06.2026).
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 17.08.2026 заяву Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» (вх.№3312/26 від 12.08.2026) та заяву Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (вх.№3354/26 від 14.08.2026) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено та забезпечено участь представників сторін у судовому засіданні 18.08.2026 о 12:00 год. та у всіх наступних судових засіданнях (у разі їх проведення) у справі №916/4981/25 в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів. Крім того, попереджено, що відповідно до частини п`ятої статті 197 Господарського процесуального кодексу України, пункту 46 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, зокрема, підсистеми відеоконференцзв`язку, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
У судовому засіданні 18.08.2026, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник скаржника надала усні пояснення, відповідно до яких підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Представник позивача на відеоконференцзв`язок не вийшов, про причини неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду не повідомив.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь в судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника позивача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Фактичні обставини справи
22.12.2018 Приватне акціонерне товариство «Українське дунайське пароплавство» (відповідач) згідно декларації про приєднання №108 приєдналося до договору №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України від 03.12.2018. Таким чином, сторонами договору №367-П-АМПУ-18 від 03.12.2018 (надалі – договір) є Державне підприємство «Адміністрація морських портів України» (надалі – Адміністрація) та Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (надалі – Морський агент). 
Відповідно до пункту 1.1. цей договір є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, який встановлює рівні умови для всіх суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морських портах України, та може бути укладений лише шляхом приєднання Морського агента до всіх його умов в цілому шляхом надання Адміністрації декларації про приєднання до договору (додаток №1 до цього договору), розміщеної на офіційному веб-сайті Адміністрації за адресою http://uspa.gov.ua/ru/morskie-agenty/dogovor-prisoedineniya, в порядку, передбаченому цим договором.
У пункті 1.2. договору визначено, що всі права та обов`язки Адміністрації (в тому числі прийняття, узгодження та виконання заявок Морського агента, ведення бухгалтерського обліку, проведення розрахунків, підписання первинних документів, тощо), які передбачені цим договором (крім розділу 9 цього договору), виконуються відповідною філією Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», перелік яких визначений у додатку №3 до цього договору.
Згідно із пунктом 2.1. договору даний договір врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації за адресою http://usDa.gov.ua/nVmorskie-agenty/perechen-uslug-v-morskikh-portakh-ukrainy (надалі - послуги).
За умовами підпункту 3.1.3. пункту 3.1. договору Адміністрація зобов`язана надавати морському агенту рахунки (у тому числі попередні рахунки по портовим зборах) після отримання від Морського агента заявки на надання послуг, до якої додаються інформація про основні розміри судна та інші необхідні документи у відповідності до Правил. Рахунки на попередню оплату послуг виставляються та надаються Адміністрацією Морському агенту не пізніше наступного робочого дня після отримання заявки від Морського агента.
Морський агент зобов`язується своєчасно здійснювати усі розрахунки з Адміністрацією за надані судну і Морському агенту послуги в порядку, визначеному цим договором, зокрема, здійснювати від імені Принципала розрахунки з Адміністрацією з портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (підпункт 3.2.2. пункту 3.2. договору).
У пункті 4.3. договору сторони погодили, що у разі внесення змін та (або) доповнень до нормативно-правових актів, якими затверджені відповідні збори, тарифи, сторони, під час розрахунків, застосовують зазначені нормативно-правові акти з урахуванням змін та (або) доповнень з моменту набрання чинності таких змін та (або) доповнень.
Відповідно до пункту 4.5. договору остаточні рахунки по суднозаходу, а також по інших послугах, наданих Адміністрацією, оплачуються Морським агентом відповідно до затверджених вільних цін (тарифів) Адміністрації протягом 20-ти банківських днів з дати своєчасного виставлення рахунку, шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний рахунок Адміністрації, згідно з актом наданих послуг, або інших документів, які підтверджують надання послуг. Нарахування ПДВ здійснюється згідно з чинним податковим законодавством України.
Згідно із пунктом 4.6. договору Адміністрація надає остаточні рахунки на оплату послуг протягом 5 робочих днів з моменту виконання Морським агентом підпунктів 3.2.7. та 3.2.9. цього договору та передає їх Морському агенту наступним чином: направляються за адресою електронної пошти/факсом, а у випадку відсутності такої адреси в умовах договору на дату його підписання - на адресу електронної пошти/факс, повідомлену Морським агентом за запитом Адміністрації; та/або передаються безпосередньо уповноваженому представнику Морського агента під підпис у реєстрі пред`явлених рахунків; та/або направляються Морському агенту іншим загальноприйнятим способом (поштою, кур`єрською поштою, тощо). Адміністрація може застосовувати будь-який з описаних у цьому пункті договору способів передачі рахунку або кілька способів. Застосування одного з описаних способів передачі рахунку визнається сторонами достатнім з боку Адміністрації для забезпечення оплати Морським агентом такого рахунку. У випадку виникнення спорів щодо одержання Морським агентом рахунку на оплату послуг, наданих Адміністрацією, рахунок вважається переданим та одержаним Морським агентом у разі своєчасного виставлення його Адміністрацією Морському агенту.
Морський агент, незалежно від отримання рахунку на оплату послуг Адміністрації засобами електронної пошти/факсом, зобов`язаний вжити заходів для отримання рахунків на оплату послуг Адміністрації безпосередньо у відповідному структурному підрозділі Адміністрації протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту фактичного надання послуг. Неотримання Морським агентом рахунків на оплату послуг не звільняє Морського агента від обов`язку здійснити їх оплату, не дає підстав для відстрочення оплати, не дозволяє посилатись на неотримання рахунку, як на причину несплати (або несвоєчасної оплати) послуг, своєчасно виставлених Адміністрацією (пункт 4.8. договору).
Морський агент зобов`язаний протягом 5-ти робочих днів після отримання акту наданих послуг, за відсутності вмотивованих заперечень, оформити та повернути Адміністрації підписаний та скріплений власною печаткою, якщо така використовується у відповідності до чинного законодавства України, належний Адміністрації примірник акту та здійснити розрахунок згідно з умовами договору (пункт 4.9. договору).
Пунктами 5.1, 5.2 договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за договором, сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором. У випадку несвоєчасної сплати послуг, Адміністрація має право вимагати від Морського агента сплати на користь Адміністрації пені у вигляді подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення, від суми заборгованості за кожний день прострочення. У випадку затримання сплати рахунків в іноземній валюті більш ніж на строк, передбачений чинним законодавством України з моменту надання послуги, Адміністрація має право вимагати від Морського агента компенсації штрафних санкцій, сплачених Адміністрацією. Санкції, передбачені цим пунктом, можуть застосовуватися незалежно від інших заходів відповідальності та заходів забезпечення виконання зобов`язань, які підлягають застосуванню на підставі цього договору або чинного законодавства.
Цей договір набуває чинності з моменту реєстрації Адміністрацією оригіналу декларації про приєднання (додаток №1 до цього договору, який є його невід`ємною частиною), але в будь-якому разі не раніше 01.01.2019, та діє до 31 грудня року такої реєстрації, але у будь-якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, взятих на себе під час дії цього договору (пункт 8.1. договору).
Дія договору вважається продовженою на кожний рік, якщо не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до останнього дня терміну дії договору жодна зі сторін письмово не повідомила іншу сторону про припинення цього договору (пункт 8.2. договору).
Припинення дії договору не звільняє сторони від виконання всіх існуючих на день його припинення зобов`язань та сплати штрафних санкцій, які виникли під час дії цього договору (пункт 8.3. договору).
За положеннями пункту 9.1. договору, Адміністрація може змінити умови цього договору в односторонньому порядку, повідомивши про це Морського агента не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів, шляхом публікації таких змін на офіційному веб-сайті Адміністрації. При цьому така публікація на офіційному веб-сайті Адміністрації вважається належним чином повідомленням Морського агента.
Згідно із пунктом 10.2. договору у тих випадках, коли права та обов`язки сторін не охоплені положеннями даного договору, застосовуються і становлять частину даного договору норми чинного законодавства України, що регулюють діяльність сторін, і Правила.
Усі правовідносини, що виникають у зв`язку з виконанням умов цього договору і не врегульовані ним, регламентуються нормами чинного законодавства України (пункт 10.4. договору).
Пунктом 12.1. договору передбачено, що у відповідності до статей 634, 641 Цивільного кодексу України, оприлюднення на офіційному веб-сайті Адміністрації договору з додатками 1-6, які є його невід`ємною частиною, є публічною офертою, умови якої однакові для усіх Морських агентів.
Відповідно до пункту 12.2. договору підтвердженням повного та безумовного акцептування публічної оферти є оформлення (підписання) Морським агентом декларації про приєднання до договору (додаток №1 до цього договору), що свідчить про прийняття ним публічної оферти.
Згідно із пунктом 12.6. договору цей договір не потребує подальшого двостороннього підписання на вчинення інших дій та вважається укладеним з моменту отримання та реєстрації Адміністрацією двох оригінальних примірників декларації про приєднання від Морського агента, що свідчать про згоду дотримуватися умов договору, без підписання письмового примірника Адміністрацією.
У пункті 12.7. договору визначено, що Морський агент дає згоду безумовно дотримуватися умов договору та згоду отримати послуги на встановлених Адміністрацією умовах з моменту оформлення (підписання) Морським агентом декларації про приєднання. Акцептуючи договір, Морський агент автоматично погоджується з повним та безумовним прийняттям ним положень договору та всіх додатків, що є невід`ємною складовою частиною договору.
Додатками до договору №367-П-АМПУ-18 є: додаток №1 - декларація про приєднання до договору; додаток №2 - інформація для виставлення рахунку; додаток №3 - перелік та банківські реквізити філій ДП «АМПУ»; додаток №4 - зміст та умови надання Адміністрацією порту суднозаходу інформації Морському агенту; додаток №5 – заявка на надання послуг; додаток №6 – перелік номерів тел./факсів/ел. адрес/сайтів, за якими приймаються заявки на надання послуг Філії Дельта-лоцман.
У довідці капітана Ізмаїльського морського порту (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) від 11.12.2025 за №127/14-06-01-48 зазначено, що дана довідка видана на підтвердження того, що в період з вересня 2024 року по квітень 2025 року перелічені судна Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» перебували на стоянках на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл.
Вказана довідка містить інформацію про: назви суден; дати приходу в акваторію порту Ізмаїл (постановка на якірну стоянку); головне судно, з яким прибуло в порт; порт виходу (попередній порт заходу); вантаж/баласт, а саме:
-UDP-DM-2319-УДП, 14.07.2004, «Звездний», Галац (Румунія), баласт;
-UDP-DM-2090-УДП, 07.01.2009, «Николай Грибов», Браїла (Румунія), баласт;
-UDP-DM-2084-УДП, 03.11.1998, «Бухарест», Русе (Болгарія), баласт;
-UDP-DM-1012-УДП, 06.08.2006, «Керчь», Русе (Болгарія), баласт;
-УДП-С-26, 16.11.2011, «Иваново», Русе (Болгарія), баласт;
-UDP-DM-2175-УДП, 05.11.2013, «ГРИГОРИЙ МОРОЗОВ», Браїла (Румунія), баласт;
-UDP-DM-2385-УДП, 13.11.2008, «Владимир Гусак», Браїла (Румунія), баласт;
-УДП-Т-081 (Т-093), 03.05.2014, «Зеленодольск», Рені (Україна), баласт;
-УДП-Т-140, 13.06.2019, баласт;
-UDP-DM-2448-УДП, 18.02.2006, «Звездний», Рені (Україна), баласт;
-УДП-Т-066, 13.06.2019, баласт;
-UDP-DM-2214-УДП, 30.10.2010, «Михаил Попов», Кілія (Україна), баласт;
-UDP-DM-1042-УДП, 07.06.2006, «Иваново», Рені (Україна), баласт;
-т/х «Десна», 20.10.2022, Рені (Україна), баласт;
-УДП-ДМ-2298, 29.08.2010, «Прага», Рені (Україна), баласт;
-т/х «Рені», 11.09.2022, Поті (Грузія), баласт;
-UDP-DM-2359-УДП, 27.03.2018, «Портовий-22», Дунайбункер, баласт;
-УДП-ДМ-1038, 06.08.2016, «Астрахань», Рені (Україна), баласт;
-UDP-DM-1017-УДП, 06.05.2016, «Михаил Попов», Кілія (Україна), баласт;
-UDP-DM-2437-УДП, 24.02.2010, «М.Будніков», Кілія (Україна), (подслан.вода);
-УДП-1732, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-УДП-1751, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-УДП-С-16, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-УДП-С-8, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-УДП-Т-136, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-UDP-DM-2354-УДП, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-UDP-DM-2190-УДП, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-UDP-DM-2088-УДП, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-UDP-DM-2079-УДП, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-УДП-ДМ-2375, 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-т/х «Кілія», 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-т/х «Татарбунари», 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт; 
-т/х «Виано ДУ Каштело», 29.11.2024, без буксира, Кілія (Україна), баласт.
Також в матеріалах справи наявні надані позивачем документи на підтвердження позовних вимог: паспорт акваторії морського порту Ізмаїл; свідоцтва про відповідність глибин на акваторії якірних стоянок №1-9; паспорти якірних стоянок №1-10.
На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надано та матеріали справи містять рахунки, додатки до рахунків (в яких відображено, зокрема, вид збору - якірний збір, рейс (каботажний, закордонний), ставки, назви суден та розрахункові періоди); до кожного з рахунків позивачем надано довідки диспетчерської за вересень 2024 року, за жовтень 2024 року, за листопад 2024 року, за грудень 2024 року, за січень 2025 року, за лютий 2025 року, за березень 2025 року та за квітень 2025 року. 
Матеріали справи також містять супровідні листи до відповідних рахунків та поштові повідомлення про вручення поштових відправлень.
Так, з вересня 2024 року по квітень 2025 року позивачем були виставлені наступні рахунки: від 30.09.2024 (направлені листами від 07.10.2024 №1035/14-02-02/Вих та №1033/14-02-02/Вих, вручені 09.10.2024); від 31.10.2024 (направлені листами від 07.11.2024 №1148/14-02-02/Вих та №1151/14-02-02/Вих, вручені 11.11.2024); від 30.11.2024 (направлені листами від 06.12.2024 №1251/14-02-02/Вих та №1252/14-02-02/Вих вручені 09.12.2024); від 31.12.2024 (направлені листами від 08.01.2025 №14/14-02-02/Вих та №16/14-02-02/Вих, вручені 10.01.2025); від 31.01.2025 (направлені листами від 06.02.2025 №139/14-02-02/Вих та №140/14-02-02/Вих, вручені 10.02.2025); від 28.02.2025 (направлені листами від 06.03.2025 №244/14-02-02/Вих та №245/14-02-02/Вих, вручені 10.03.2025); від 31.03.2025 (направлені листами від 04.04.2025 №366/14-02-02/Вих та №367/14-02-02/Вих, вручені 05.04.2025); від 30.04.2025 (направлені листами від 07.05.2025 №500/14-02-02/Вих та №501/14-02-02/Вих, вручені 10.09.2024) на загальну суму 1192496,04 грн.
Доказів сплати вказаних рахунків матеріали справи не містять.
Позивач також надав суду розрахунки заборгованості у сумі 1192496,04 грн, 3% річних у сумі 28629,12 грн, інфляційних втрат у сумі 64829,96 грн та пені у сумі 163256,21 грн.
При цьому, як вказує позивач у своїй позовній заяві, при розрахунках портових зборів, в тому числі якірного збору, позивач керувався роз`ясненням Міністерства інфраструктури України, наданим листом від 01.10.2018 року №10966/21/10-18, в якому, зокрема, зазначено, що у випадку, коли судна прибувають/вибувають до/із морського порту в баласті, тобто не здійснюють вантажних або пасажирських перевезень, ознак рейсу закордонного та каботажного плавання немає, тому портові збори для суден, які прибувають/вибувають до/із морського порту у баласті, вид плавання (каботажне або закордонне) визначається відповідно до рейсу, за яким судно вибуває/прибуває із/до морського порту.
У листі від 11.09.2024 відповідач просив позивача переглянути розмір ставки якірного збору щодо суден ДМ-1012, ДМ-1017, ДМ-1019, ДМ-1055, ДМ-1057, ДМ-2084, ДМ-2090, ДМ-2110, ДМ-2174, ДМ-2175, ДМ-2253, ДМ-2319, ДМ-2358, ДМ-2385, ДМ-2408, С-26 у розмірі 2,8 долара США, як із суден у каботажному плаванні, що зайшли у порт Ізмаїл без виконання вантажних операцій та не вийдуть у закордонний рейс, за весь час знаходження у акваторії морського порту Ізмаїл та провести перерахунок якірного збору щодо цих суден.
У відповідь на лист відповідача від 11.09.2024, позивач повідомив, що при справлянні якірного збору за стоянку суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», зазначених у листі, в акваторії морського порту Ізмаїл застосовуються ставки якірного збору, передбачені Порядком справляння та розміри ставок портових зорів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316 «Про портові збори», та обчислені за ставками для суден у закордонному плаванні, виходячи з інформації про рейс, що передував заходу в морський порт Ізмаїл, а тому на даний час підстав для перегляду застосованої ставки не вбачається.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач направляв на адресу відповідача вимогу від 25.02.2025 № 226/14-01-04/Вих про сплату заборгованості по якірному збору у 2024 році та вимогу від 16.10.2025 №1230/14-01-04/Вих про сплату заборгованості по якірному збору за період з вересня 2024 року по серпень 2025 року. Матеріали справи не містять відповідей на вказані вимоги.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що застосування позивачем до частини суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» у баласті ставки якірного збору у розмірі 3,2 дол. (як для суден у закордонному плаванні) не відповідає змісту законодавства та правовідносинам сторін, і у даному випадку до всіх розмірів якірного збору у спірних рахунках має бути застосована ставка якірного збору у розмірі 1,6 дол США. При цьому листом №209/01-11/01 від 20.02.2025 відповідач звернувся до Управління річкового та морського транспорту Міністерства розвитку громад та територій України з пропозицією розглянути та вирішити вказане проблемне питання шляхом внесення змін до наказу Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316 «Про портові збори» в частині звільнення суден відповідача від нарахування та справляння якірного збору в межах акваторії морського порту Ізмаїл.
Відтак, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у частині стягнення основного боргу, а також суми штрафних, інфляційних та компенсаційних нарахувань, однак у разі, якщо під час встановлення обставин справи суд дійде висновків, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, відповідач просить врахувати наявність підстав для зменшення розміру штрафних санкцій з огляду на обставини справи та тяжкий фінансовий стан підприємства, враховуючи інтереси сторін, відсутність у матеріалах справи доказів спричинення збитків позивачу.
На підтвердження наявності підстав для зменшення штрафних санкцій, відповідач надав суду Звіт про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» за 9 місяців 2025 року та Баланс (звіт про фінансовий стан) на 30 вересня 2025 року, згідно з якими за зазначений період підприємство в якості чистого фінансового результату має суттєвий збиток у порівнянні з попередніми роками. Відповідачем також надано довідку щодо фінансового стану Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» на 01.12.2025 за вих.№206/Д/2025 від 17.12.2025. Крім того, як вбачається з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.01.2025, 29.01.2025 у м. Кілія Ізмаїльського району Одеської області внаслідок ворожого обстрілу знищено та пошкоджено споруди Госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Кілійський суднобудівельно судноремонтний завод» Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство».
Позиція суду апеляційної інстанції
Причиною спору зі справи стало питання про наявність або відсутність підстав для стягнення суми заборгованості з оплати якірного збору, а також відповідних сум пені, відсотків річних та інфляційних нарахувань.
В основу оскаржуваного рішення покладено висновок місцевого господарського суду про доведеність позивачем належними та допустимими доказами обставин виникнення у відповідача у спірний період заборгованості у розмірі 1192496,04 грн, яка (заборгованість) утворилася у зв`язку із простроченням сплати якірного збору за виставленими Адміністрацією рахунками, внаслідок чого на суму основного боргу позивачем було правомірно нараховано пеню, інфляційні втрати та 3 % річних.
Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договору.
Статтями 525, 526 і 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).
Загальні правила надання послуг визначені, зокрема, Цивільним кодексом України, статтею 901 якого (що міститься в главі 63 «Послуги. Загальні положення» розділу ІІІ «Окремі види зобов`язань» книги п`ятої «Зобов`язальне право») передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Як встановлено колегією суддів, між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» та Приватним акціонерним товариством «Українське Дунайське пароплавство» було укладено договір №367-П-АМПУ-18 про взаємодію сторін під час агентування суден у морських портах України шляхом заповнення та подання декларації про приєднання, який врегульовує взаємовідносини Адміністрації та Морського агента під час агентування суден у морських портах, зокрема, щодо порядку нарахування та оплати за заявками Морського агента портових зборів, спеціалізованої послуги та інших послуг (робіт), що надаються у морських портах України, перелік яких розміщений на веб-сайті Адміністрації.
Предметом спору у даній справі є стягнення з Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» заборгованості у сумі 1192496,04 грн, яка утворилася у спірний період (з вересня 2024 року по квітень 2025 року) у зв`язку із простроченням сплати якірного збору стосовно групи суден Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», які перебували на стоянках на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл, внаслідок чого на суму основного боргу позивачем було нараховано пеню, інфляційні втрати та 3% річних у спірних сумах.
Як правильно зазначено судом першої інстанції, спірним питанням у позиціях сторін є ставка якірного збору щодо частини групи суден відповідача, а саме: як для міжнародного рейсу (позиція позивача) або каботажного (позиція відповідача). 
При цьому факт перебування суден відповідача в акваторії порту впродовж всього розрахункового періоду відповідачем не оспорюється.
У правовому регулюванні спірних правовідносин колегія суддів керується наступним.
Відповідно до пунктів 2, 13, 18 частини першої статті 1 Закону України «Про морські порти України» акваторія морського порту (портова акваторія) – визначена межами частина водного об`єкта (об`єктів), крім суднового ходу, призначена для безпечного підходу, маневрування, стоянки і відходу суден; рейд – частина акваторії морського порту, що використовується для стоянки суден на якорі, у тому числі для ремонту суден, посадки (висадки) пасажирів, проведення вантажно-розвантажувальних робіт, в її незахищеній частині (зовнішній рейд) або в частині, захищеній повністю або частково огороджувальними гідротехнічними спорудами чи об`єктами природного походження (внутрішній рейд); якірна стоянка – гідротехнічна споруда, розташована в межах акваторії морського порту, призначена для стоянки суден на якорі.
Статтею 85 Кодексу торговельного мореплавства України визначено, що під час перебування в морському порту будь-яке судно зобов`язане дотримуватися чинних законів і правил України, у тому числі тих, що стосуються безпеки порту і судноплавства в порту, митного, прикордонного, санітарного (фітосанітарного) режимів, лоцманського проведення, буксирування, рятувальних і суднопіднімальних робіт, якірної стоянки і надання місць біля причалів, навантаження і вивантаження вантажів, посадки і висадки людей, послуг, пов`язаних з навантажувально-розвантажувальними роботами, і будь-яких інших портових послуг, портових зборів, запобігання забрудненню навколишнього природного середовища.
Статтею 21 Закону України «Про морські порти України» визначено, що тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту. Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб`єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України. Тарифи на інші послуги, крім визначених у частині першій цієї статті, є вільними та визначаються договором між суб`єктом господарювання, який надає відповідні послуги, та їх замовником.
Частинами першою та другою статті 22 Закону України «Про морські порти України» передбачено, що у морському порту справляються такі портові збори: корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний. Використання коштів від портових зборів допускається виключно за їх цільовим призначенням. Фінансування утримання гідротехнічних споруд в об`ємах, необхідних для підтримання їх паспортних характеристик, здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються у морських портах, де розташовані такі гідротехнічні споруди. Розміри ставок портових зборів для кожного морського порту встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, відповідно до затвердженої нею методики. Порядок справляння, обліку та використання коштів від портових зборів, крім використання коштів від адміністративного збору, визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту. Кошти від адміністративного збору використовуються відповідно до закону.
Портові збори сплачуються адміністрації морських портів України, крім випадків, визначених цим Законом (частина третя статті 22 Закону України «Про морські порти України»).
Процедура справляння портових зборів та розміри ставок портових зборів визначені Порядком справляння та розмірами ставок портових зборів, затвердженим наказом Міністерства інфраструктури України від 27.05.2013 №316, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12.06.2013 за № 930/23462 (надалі - Порядок №316).
Портові збори (корабельний, причальний, якірний, канальний, маяковий, адміністративний та санітарний) справляються в морських портах із суден і плавучих споруд, що плавають під Державним Прапором України та іноземними прапорами, за групами згідно з додатком 1 до цього Порядку (пункт 1.3. Порядку №316).
Відповідно до пункту 1.5. Порядку №316 справляння та розмірів ставок портових зборів нарахування портових зборів здійснюється з умовного об`єму судна, який обчислюється в кубічних метрах і дорівнює добутку трьох величин (довжина судна, ширина судна і висота борту судна), зазначених в обмірному свідоцтві (головні розмірення) або документі, що його замінює. При цьому умовний об`єм судна підлягає округленню у такому порядку: до 0,5 кубічного метра округлюється до цілого числа в меншу сторону, а 0,5 кубічного метра і більше округлюється до цілого числа в більшу сторону.
Згідно із пунктом 1.14. Порядку №316 податок на додану вартість нараховується та сплачується відповідно до вимог Податкового кодексу України.
За змістом пункту 1.15. Порядку №316 цей Порядок є обов`язковим для застосування усіма суб`єктами господарювання незалежно від підпорядкованості та форми власності, які відповідно до чинного законодавства України є учасниками у справлянні із суден портових зборів.
Розділом VІ Порядку №316 врегульовано справляння якірного збору.
Так, пунктами 6.1 та 6.2 Порядку визначено, що із суден груп А та Б за стоянку більш як 12 годин на внутрішньому рейді морського порту якірний збір справляється за добовими ставками за 1 куб. м об`єму судна за фактичний час стоянки: 0,0043 долара США - із суден у закордонному плаванні; 0,00043 долара США - із суден у каботажному плаванні. Із суден груп В, Г і Е (спортивні судна, приватні яхти, парусні судна та риболовні судна, що заходять у порти без виконання вантажних операцій) якірний збір справляється за 30 діб стоянки з кожного судна на внутрішньому рейді за такими ставками: 28 доларів США - із суден у закордонному плаванні; 2,8 долара США - із суден у каботажному плаванні. За кожну наступну добу стоянки судна на внутрішньому рейді понад зазначений строк якірний збір справляється з кожного судна за такими ставками: 3,2 долара США - із суден у закордонному плаванні; 1,6 долара США - із суден у каботажному плаванні. Якірний збір справляється на дату виходу судна з морського порту. У разі стоянки судна на внутрішньому рейді тривалістю понад 30 діб нарахування та справляння якірного збору проводяться щомісяця станом на останній день розрахункового місяця.
Таким чином, Порядком №316 передбачене щомісячне нарахування та справляння якірного збору при стоянці суден на внутрішньому рейді порту тривалістю понад 30 діб, при цьому ставка якірного збору, зокрема, залежить від того, знаходиться судно в «каботажному плаванні» чи «закордонному плаванні».
Під каботажем розуміється перевезення українських та іноземних товарів шляхом завантаження їх на морське (річкове) судно в одному пункті на митній території України і транспортування в інший пункт території України, де здійснюватиметься їх вивантаження (частина перша статті 97 Митного кодексу України).
Судно закордонного плавання - це українське або іноземне судно, яке здійснює міжнародні перевезення товарів та/або пасажирів та прибуває на митну території України або вибуває за її межі (пункт 54 частини першої статті 4 Митного кодексу України).
За змістом статті 131 Кодексу торговельного мореплавства України «Каботажні перевезення» перевезення між портами України можуть здійснюватися як суднами, що плавають під державним прапором України, так і суднами, що плавають під іноземним прапором.
Згідно із статтею 132 Кодексу торговельного мореплавства України «Міжнародні перевезення» перевезення між портами України й іноземними портами можуть здійснюватися як суднами, що плавають під Державним прапором України, так і за умови взаємності суднами, що плавають під іноземним прапором.
Господарський суд Одеської області, враховуючи приписи наведених норм права та встановлені у цій справі обставини стосовно того, що у період з вересня 2024 року по квітень 2025 року перелічені судна Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» перебували на стоянках на внутрішньому рейді акваторії морського порту Ізмаїл, і що портами виходу частини групи суден відповідача є іноземні порти, правильно виснував про неможливість застосування до таких суден ставки якірного збору, встановленої для каботажних перевезень, та застосування до таких суден ставки якірного збору, встановленої для міжнародних перевезень, оскільки обов`язковою умовою для застосування ставки якірного збору, встановленої для міжнародних перевезень, є факт заходу/виходу судна у закордонний порт/закордонного порту.
Як зазначалось, при розрахунках портових зборів, в тому числі якірного збору, позивач керувався роз`ясненням Міністерства інфраструктури України, наданим листом від 01.10.2018 року №10966/21/10-18, в якому вказано, зокрема, що у випадку, коли судна прибувають/вибувають до/із морського порту в баласті, тобто не здійснюють вантажних або пасажирських перевезень, ознак рейсу закордонного та каботажного плавання немає, тому портові збори для суден, які прибувають/вибувають до/із морського порту у баласті, вид плавання (каботажне або закордонне) визначається відповідно до рейсу, за яким судно вибуває/прибуває із/до морського порту.
Оцінюючи лист Міністерства інфраструктури України від 01.10.2018 №10966/21/10-18, апеляційний суд зазначає, що вказаний лист не є нормативно-правовим актом та джерелом права; цей лист не може змінювати чи доповнювати законодавчі приписи, та носить лише роз`яснювальний, інформаційний та рекомендаційний характер. 
Разом з цим, виставлення позивачем рахунків на оплату якірного збору за ставкою, передбаченою для суден закордонного плавання, із урахуванням обставин стосовно того, що портами виходу частини групи суден відповідача є іноземні порти, повністю відповідає вищенаведеним нормам чинного законодавства.
Доводи відповідача про те, що чинним законодавством окремо не визначено випадки коли судно знаходиться в порту більше 10, 15, 20 років та окремо не визначено, яка у вказаних випадках має застосовуватись ставка якірного збору, з огляду на що мають враховуватись загальні засади цивільного законодавства, місцевий господарський суд правильно відхилив, оскільки Законом України «Про морські порти України» та Порядком №316 чітко передбачено необхідність щомісячного нарахування та справляння якірного збору при стоянці суден на внутрішньому рейді порту тривалістю понад 30 діб.
Посилання скаржника на те, що морський порт Ізмаїл є базовим портом Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство», а частина флоту вимушено перебуває в акваторії порту з огляду на незадовільний технічний стан суден, колегія суддів відхиляє, адже такі обставини не впливають на обов`язок зі сплати якірного збору за визначеними Порядком №316 ставками. 
Ані Законом України «Про морські порти України», ані Порядком №316, ані укладеним між сторонами договором не передбачається надання пільг, зменшення або перегляд ставки портових зборів лише на тій підставі, що судно тривалий час перебуває в акваторії порту та/або не використовується судновласником, а питання ефективного використання флоту та підтримання його належного технічного стану, тобто придатності до комерційної експлуатації, є відповідальністю відповідача як власника/судновласника, про що було правильно зазначено судом першої інстанції.
З урахуванням того, що законодавством чітко визначені розміри і порядок справляння якірного збору, колегія суддів вважає, що не є доречним посилання апелянта на принцип «in dubio pro tributario» («пріоритет із найбільш сприятливим для особи тлумаченням норми права»), який прийнято розуміти наступним чином: у разі якщо норма закону або іншого нормативного акта, виданого на основі закону, або якщо норми різних законів або нормативних актів дозволяють неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків особи у її взаємовідносинах з державою (в особі відповідних суб`єктів владних повноважень), тлумачення такого закону здійснюється на користь особи (суб`єкта приватного права).
Отже, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що у даному випадку до розмірів якірного збору щодо частини групи суден відповідача, стосовно яких між сторонами існує спір щодо розмірів якірного збору, має бути застосована ставка якірного збору у розмірі 3,2 та 0,0043 долара США відповідно (як для суден у закордонному плаванні).
Водночас апелянтом не оспорюються ані фактичні періоди стоянки суден на внутрішньому рейді морського порту Ізмаїл, ані правильність визначення умовного об`єму суден, ані арифметичний порядок здійснених позивачем розрахунків основного боргу, штрафних санкцій та компенсаційних нарахувань.
Оскільки жодних доводів стосовно вказаних питань апеляційна скарга не містить, а суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги при апеляційному перегляді справи, колегією суддів Південно-західного апеляційного господарського суду в апеляційному порядку оскаржуване рішення у цій частині не переглядається.
Висновки суду апеляційної інстанції
Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу приписів статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги.
Розподіл судових витрат
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Українське дунайське пароплавство» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 11.05.2026 у справі №916/4981/25 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 24.08.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран