ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року | Справа №160/34405/25
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за 'час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року у сумі 503 059,97 гривень (п`ятсот три тисячі п`ятдесят дев`ять гривень 97 копійки);
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі № 160/15493/23;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він у період з 06.05.2015 по 10.07.2017 проходив дійсну військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 (далі – ВЧ НОМЕР_4 ) та перебував на фінансовому забезпеченні та отримував грошове забезпечення у Військовій частині НОМЕР_1 , оскільки з 01.03.2015 року ВЧ НОМЕР_3 перебуває на повному забезпеченні, в тому числі і на грошовому забезпеченні у ВЧ НОМЕР_1 , на підставі рішення Командувача Сухопутних військ ЗС України від 08.02.2015 року №2858, тобто грошове забезпечення нараховувалось та виплачувалось у ВЧ НОМЕР_1 . Наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 10.07.2017 №134 позивача виключено зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_3 та з усіх видів забезпечення, проте до дня виключення позивача зі списку особового складу ВЧ НОМЕР_1 з ним не здійснено розрахунок за усіма видачи забезпечення, індексація грошового забезпечення не була виплачена в повному обсязі за період з 01.12.2015 по 10.07.2017, що стало предметом спору у справі № 160/15493/23, в якій позов ОСОБА_1 було задоволено. 31 жовтня 2025 року на виконання рішення суду №160/15493/23 ВЧ НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача було перераховано індексацію грошового забезпечення у сумі 54 376,34 грн. Незважаючи на звернення позивача із заявою, відповідачем не було здійснено нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків (звільненні) ВЧ НОМЕР_1 за період з 11.07.2017 по 30.10.2025 та компенсація втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення (31.10.2025). Зазначену бездіяльність позивач вважає протиправною, у зв`язку з чим звернувся до суду з цим позовом. Зауважив, що предметом спору в цій справі є стягнення середнього заробітку за час затримки виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 11.07.2017 (наступний день після виключення позивача зі списків особового складу) по 30.10.2025 (день, що передує дню проведення з ним повного розрахунку, коли була виплачена індексація грошового забезпечення). Водночас встановивши право позивача для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд повинен визначити розмір такої виплати, що відповідає висновкам Верховного суду при розгляді аналогічних спорів. Наголошував на правових висновках викладених у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.04.2023 року у зразковій справі №260/3564/22 в частині застосування ст.117 КЗпП України, а саме: в силу принципу прямої дії норми права на ту частину спірних правовідносин, яка тривала до 18.07.2022 року, поширюється редакція ст.117 КЗпП України, яка не передбачала обмеження періоду затримку розрахунку при звільненні, в той час як до періоду з 19.07.2022 року належить застосувати шестимісячне обмеження для такого періоду. При цьому позивач вважає, що до періоду з 19.07.2022, яким законодавець обмежив виплату 6 місяцями, не застосовується принцип співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, з огляду на висновок, який міститься у постанові Верховного Суду від 06.12.2024 року у справі №440/6856/22. Позивач у позовній заяві самостійно обрахував розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 249,41 грн. та порахував середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється наступним чином: за перший період: 249,41 грн. х 1834 = 457 417,94 грн., а за другий період: 249,41 грн. х183 =45 642,03 грн., загальна сума середнього заробітку, що підлягає стягненню - 503 059,97 грн. Враховуючи наявність несвоєчасної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, позивач також вважає, що він має право на компенсацію втрати частини заробітної плати (грошового забезпечення), у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації. Зауважив, що у рішенні Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі № 160/15493/23 було встановлено порушення права позивача на своєчасну виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2025 року, тоді як відповідна виплата здійснена лише 31.10.2025 року. Отже, з 01.12.2015 року, з огляду на регулярний характер виплати грошового забезпечення, по 31.10.2025 року позивачу належить здійснити виплату відповідної компенсації.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.12.2025 року відкрито провадження в адміністративній справі. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Наведеною ухвалою суду також встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, разом із доказами, які підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.01.2026 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 додаткові докази у справі. Зупинено провадження у справі до надання витребуваних судом доказів.
Ухвала суду від 20.03.2026 року була направлена та доставлена до електронного кабінету Військової частини НОМЕР_1 – 23.01.2026 року о 18:56, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
29.01.2026 року до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову, у задоволенні позовних вимог просить відмовити у повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що позивачем порушено ст. 61 Конституції України (заборона подвійного притягнення до юридичної відповідальності), оскільки одночасне стягнення компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є по суті подвійною відповідальністю за порушення зобов`язання. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-III. Тоді як посилання позивача на ст. 117 Кодексу законів про працю України, в якій передбачено стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, на думку відповідача, є помилковими оскільки відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, а норми КЗпП України не поширюються на порядок нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, яке врегульовано спеціальним законодавством. Нормативно-правовими актами, які передбачають порядок фінансування, нарахування та виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, не визначено взагалі такого поняття, як середній заробіток, який неможливо вирахувати для кожного окремого військовослужбовця в силу специфічності порядку формування для військовослужбовців посадових грошових окладі, надбавок та інших видів грошового забезпечення тощо. За загальним правилом у даному випадку пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Окрім того, позивачем неправильно тлумачено норму 117 КЗпП України. В разі виплати під час звільнення частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум, розмір відповідальності за несвоєчасні розрахунки має бути також зменшено пропорційно розміру невиплачених сум, що узгоджується з правовою позицією Верховного суду України з цього питання. Враховуючі вищенаведене, ВЧ НОМЕР_1 вважає, що вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 р. по 30.10.2025 р. у сумі 503 059,97 гривень є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. Також відповідач заперечує проти вимог позивача щодо виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23, оскільки вважає такі вимоги передчасними. Зауважив, що на цей час відсутній предмет спору, так як ВЧ НОМЕР_1 не отримувала заяву позивача про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, а тому у суду немає підстав для визнання протиправними дій або бездіяльності відповідача, яку слід розцінювати відмовою у виплаті і, відповідно, задоволення похідної вимоги. У даному випадку досудове врегулювання спору ще не завершено і виходить за межі предмету спору у цій справі. Також відповідач зауважив, що позивачем неправильно застосовано закон, який не діяв на момент виникнення спірних правовідносин, оскільки лише Законом України № 1214-IX від 04.02.2021 було внесені зміни зокрема до ст.2 Закону 2050-ІІІ та статтю доповнено абзацом шостим: сума індексації грошових доходів громадян. Таким чином, в редакції Закону №2050-ІІІ, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин сторін щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.07.2017 не було норми, що передбачала нарахування компенсації громадянам втрати частини такого виду доходів, як сума індексації грошових доходів громадян. З огляду на вищезазначене відповідач вважає вимоги позивача щодо нарахування та виплати йому компенсації за несвоєчасно виплачену індексацію грошового забезпечення не обґрунтованими та безпідставними. Окремо зауважив, що нарахування та виплата будь-яких додаткових видів компенсації за час затримки виплати грошового забезпечення не передбачено бюджетом військової частини НОМЕР_1 та суперечить ст.ст. 48, 51 Бюджетного кодексу України. Також наголошував на тому, що видатки відповідача на грошове забезпечення у 2024-2025 роках здійснювались на підставі затвердженого кошторису військової частини НОМЕР_1 . Оскільки НОМЕР_5 у 2024 та 2025 роках бюджетних асигнувань на виплату компенсації не було передбачено у повному обсязі, а також у зв`язку з тим, що протягом 2025 року додаткові бюджетні асигнування на виплату компенсації відповідачу не виділялися, нарахування та виплата в повному обсязі компенсації втрати частини доходів особовому складу ВЧ НОМЕР_1 у 2025 роках не проводилась. Отже, дії відповідача ставляться в залежність від наявності належного обсягу бюджетного асигнування, на що розпорядник коштів нижчого рівня не може вплинути.
Слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачу було доставлено копію позовної заяви з додатками 03.12.2025 року, а копію ухвали про відкриття провадження у справі – 08.12.2025 року, в свою чергу, строк встановлений відповідачу для подання відзиву (п`ятнадцять днів з дня отримання копії ухвали від 08.12.2025 року) сплив 24.12.2025 року, а відзив на позовну заяву надійшов до суду через систему "Електронний суд" лише 29.01.2026 року (сформовано в системі «Електронний суд» 28.01.2026 року), тобто більше ніж через місяць після спливу визначеного судом строку.
Отже, відповідачем було пропущено визначений судом строк для подання відзиву на позовну заяву і обґрунтувань неможливості подання відзиву у строк, встановлений судом, клопотань про продовження строку на подання відзиву, клопотань про поновлення пропущеного строку на надання відзиву до суду на надано. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення відповідачу строку подачі відзиву на позовну заяву, а тому відзив на позовну заяву судом не приймається, у зв`язку з пропуском визначеного судом строку на його подання.
29.01.2026 року та 12.02.2026 року до суду через систему "Електронний суд" від представника відповідача надійшли заяви про виконання ухвали суду від 23.01.2026 року про витребування доказів, разом із частиною витребуваних судом документів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 року вдруге витребувано від Військової частини НОМЕР_1 додаткові докази у справі та продовжено строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.
Ухвала суду від 20.03.2026 року була направлена та доставлена до електронного кабінету Військової частини НОМЕР_1 – 20.03.2026 року о 21:53, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2026 року втретє витребувано від Військової частини НОМЕР_1 додаткові докази у справі та продовжено строк зупинення провадження у справі до надання учасниками справи витребуваних судом доказів.
Ухвала суду від 06.05.2026 року була направлена та доставлена до електронного кабінету Військової частини НОМЕР_1 – 06.05.2026 року о 20:44, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.
Станом 07.08.2026 року вимоги ухвал суду від 23.01.2026 року, від 20.03.2026 року, від 06.05.2026 року належним чином відповідачем не виконані, витребувані у відповідача докази суду не надані. Обґрунтувань неможливості подання витребуваних судом доказів у строк, встановлений судом, клопотань про продовження строку на подання доказів надано не було.
З огляду на викладені обставини, суд вирішив розглянути і вирішити справу за наявними у справі матеріалами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.08.2026 року поновлено провадження у справі.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 06.05.2015 по 10.07.2017 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 , що підтверджується витягами із наказів командира Військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 06.05.2015 №83 та від 10.07.2017 № 134.
Під час проходження військової і служби у ВЧ НОМЕР_3 позивач перебував на фінансовому забезпеченні та отримував грошове забезпечення у ВЧ НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою ВЧА2326 від 08.10.2021 р. №1721 про виплачене ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 06.05.2015 р. по 10.07.2017 р. та не заперечується сторонами.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 10.07.2017 №134 позивача було виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_3 та з усіх видів забезпечення, проте індексація грошового забезпечення виплачена не була в повному обсязі за період з 01.12.2015 по 10.07.2017.
Ненарахування та невиплата індексації за період з 01.12.2015 по 10.07.2017 стало підставою для звернення ОСОБА_1 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Рішенням Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23, яке залишено в силі постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 08 лютого 2024 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, зокрема:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) яка полягає у ненарахуванні та невиплаті ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.07.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін' (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року.
-зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_6 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.07.2017 включно із застосуванням місяця для обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку грошового забезпечення - січень 2008 року.
31 жовтня 2025 року на виконання рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахуцок позивача було перераховано індексацію грошового забезпечення у сумі 54 376,34 грн., що підтверджується довідкою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 01.11.2025 року №247IAGRBO8VQ97U1.
Позивач звернувся до Військової частини НОМЕР_1 із заявою від 02.11.2025 року в якій просив надати довідку розрахунок щодо розміру його середнього заробітку за один день на дату виключення з особового складу НОМЕР_7 (10.07.2017) з урахуванням рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23, а також нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при виключенні зі списків (звільненні) з Військової частини НОМЕР_1 за період з 11.07.2017 по 30.10.2025.
Доказів звернення до відповідача із заявою для нарахування і виплату компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення (31.10.2025) до суду не надано.
На день подачі позовної заяви, як і на момент розгляду справи в суді, відповідь щодо нарахування та виплати позивачу середнього заробітку відповідачем не надана, нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при виключенні зі списків (звільненні) Військової частини НОМЕР_1 за період з 11.07.2017 по 30.10.2025, а також нарахування та виплата компенсації втрати частини доходу за невчасно виплачену індексацію грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення (31.10.2025) не здійснено, що не заперечується відповідачем.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року, а також щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон №2011-ХІІ. Разом з тим, цим Законом та іншими нормами спеціального законодавства не встановлено відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні та виключенні зі штату (закінчення служби), проте така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.
Слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постанових неодноразово зазначав про те, що питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських та військовослужбовців зі служби не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовані статтями 116, 117 КЗпП України.
Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому, до таких правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України.
Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №813/356/16 та від 20.07.2023 року у справі № 200/18480/21.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.
Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Окрім того, відповідно до вимог п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008 особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З матеріалів справи встановлено, що наказом командира ВЧ НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 10.07.2017 №134 позивача було виключено зі списків особового складу частини НОМЕР_3 та з усіх видів забезпечення, проте індексація грошового забезпечення виплачена не була в повному обсязі за період з 01.12.2015 по 10.07.2017.
31 жовтня 2025 року на виконання рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача було перераховано індексацію грошового забезпечення у сумі 54 376,34 грн., що підтверджується довідкою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 01.11.2025 року №247IAGRBO8VQ97U1 та не заперечується сторонами.
Отже, відповідачем було порушено вимоги п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого указом Президента України від 10.12.2008 року №1153/2008 та ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.
Слід зазначити, що частиною 1 статті 116 КЗпП України (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивача) встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначеній у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму (частина друга статті 116 КЗпП України).
Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України (у редакції, яка діяла на момент звільнення позивача) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку..
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (частина друга статті 117 КЗпП України).
В той же час, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ текст статті 117 КЗпП України було викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Вказаний Закон №2352-ІХ та нова редакція статті 117 КЗпП України набрали законної сили з 19 липня 2022 року.
Верховний Суд сформував усталену практику у правозастосуванні ст.117 КЗпП України в редакції до 19.07.2022 р., при вирішенні спорів щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Так, Верховний Суд зауважував, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі, й після прийняття судового рішення.
За правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у його постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, з огляду на мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, тощо (п.91 постанови).
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що зменшення судом розміру означеного середнього заробітку, передбаченого статтею 117 КЗпП України, має залежати від розміру недоплаченої суми, належної працівникові при звільненні.
Такий підхід та відповідні правові висновки були викладені і у постанові Великої Палати Верховного Суду у справах №821/1083/17 та Верховного Суду у справах №480/3105/19, №823/1823/18.
Разом з цим, як уже зазначалося вище, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування вказаної норми змінився.
Відповідно до статті 117 КЗпП України, у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Так, спірний період стягнення середнього заробітку охоплюється періодом з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року.
Тому такий період умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ (до 19 липня 2022 року) і після цього.
Отже, період з 11.07.2017 р. до 18.07.2022 р. (до набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 1 липня 2022 року №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України до внесення у неї змін Законом України №2352-ІХ, тобто, без обмеження строком виплати у 6 місяців.
До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату.
Проте, період з 19.07.2022 року по 30.10.2025 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постановах Верховного Суду від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц та від 30.11.2020 р. у справі №480/3105/19 (застосування принципу співмірності та зменшення такої виплати) недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин.
Аналогічні висновки були висловлені і у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 10 квітня 2024 року у справі №360/380/23 та від 19 вересня 2024 року у справі №420/573/23.
Водночас, пізніше, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23 вказала, що установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку (…але не більше як за шість місяців) не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення (пункт 93 постанови).
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливості неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин (пункт 94 постанови).
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу ( пункт 97 постанови).
Велика Палата Верховного Суду також у пункті 98 згаданої постанови зазначила, що Закон №2352-ІХ не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.
Відтак, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постанові від 06.12.2024 р. у справі №440/6856/22 та сформулювала такий правовий висновок:
«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-ІХ, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період компенсації не може перевищувати шести місяців».
Тобто, із аналізу наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду слідує, що при розгляді справ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судами має братися до уваги співмірність заявлених до стягнення суми до відшкодування та те, що розмір такого відшкодування судом може бути зменшено і після 19 липня 2022 року.
Відтак, ці правові висновки підлягають застосуванню адміністративним судом до правовідносин у даній справі в обов`язковому порядку, в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Слід зазначити, що судом неодноразово витребовувались додаткові докази по справі у відповідача, зокрема: 
-довідка про середньоденний заробіток ОСОБА_1 за останні 2 місяці, що передували його звільненню зі служби (травень, червень 2017 року), розрахований з урахуванням рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 року у справі №160/15493/23, оформлену з дотриманням вимог Порядку №100 від 08.02.1995 року;
- довідка про розмір нарахованих та виплачених ОСОБА_1 сум грошового забезпечення при звільненні (з урахуванням податків та зборів) на дату його звільнення – 10.07.2017 року;
- довідка про розмір нарахованої та виплаченої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08.09.2023 року у справі №160/15493/23.
Проте вимоги суду відповідач не виконав, витребувані судом докази до суду не надані, а тому суд розглядає справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів, проти яких сторонами у справі не надано жодних заперечень.
Із наданої відповідачем Довідки про щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення від 28.01.2026 року №67 встановлено, що розмір щомісячного основного та додаткових видів грошового забезпечення нарахований ОСОБА_1 у липні 2017 року склав 2 861, 39 грн.
Згідно з наказом командира ВЧ НОМЕР_3 від 10.07.2017 року №134 при звільненні позивачу було вирішено виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби у розмірі 450% місячного грошового забезпечення, надбавку за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років, грошову винагороду у розмірі 60% від місячного грошового забезпечення за період з 01 по 10 липня 2017 року, які включені відповідачем до довідки від 28.01.2026 року №67. 
Також з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 від 10.07.2017 року №134 вбачається, що позивачем на момент звільнення не була використана основна відпустка за 2017 рік, не отримано грошову допомогу на оздоровлення та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань. 
Отже, з аналізу наявних в матеріалах справи документів випливає, що ОСОБА_1 при звільненні було нараховано грошове забезпечення у загальному розмірі 2 861, 39 грн., що не заперечується сторонами.
31 жовтня 2025 року на виконання рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23 Військовою частиною НОМЕР_1 на картковий рахунок позивача було перераховано індексацію грошового забезпечення у сумі 54 376,34 грн., що підтверджується довідкою Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» від 01.11.2025 року №247IAGRBO8VQ97U1 та не заперечується сторонами.
Таким чином, із аналізу встановлених вище обставин слідує, що станом на дату звільнення зі служби та виключення позивача зі списків Військової частини НОМЕР_8 – 10.07.2017 року ОСОБА_1 мав право на отримання виплат з оплати праці у загальній сумі 57 237,73 грн., із розрахунку: 2 861, 39 грн. (сума нарахована та виплачена при звільненні)+ 54 376,34 грн. (доплата індексації грошового забезпечення на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23).
Враховуючи те, що відповідач у даних правовідносинах допустив затримку розрахунку при звільненні позивача у період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року, що є підставою для відповідальності відповідача, передбаченої статтею 117 КЗпП України, це свідчить про обов`язок відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який ВЧ НОМЕР_1 виконано не було. 
За наведених обставин суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання протиправною саме бездіяльності (пасивної поведінки відповідача) Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період - з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року.
При цьому, як уже зазначалося вище, при проведенні розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній до 19.07.2022 р., підлягають застосуванню до періоду з 11.07.2017 р. по 18.07.2022 р. включно (без обмеження строком виплати у 6 місяців), а норми статті 117 КЗпП України, у редакції чинній після 19.07.2022 р., підлягають застосуванню судом до періоду з 19.07.2022 р. по 30.10.2025 р. (з обмеженнями 6-ма місяцями, а саме: періодом з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 р. ).
Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується, зокрема і у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок №100).
Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Відповідно до довідки ВЧ НОМЕР_1 №68 від 28.01.2026 року про щомісячні основні та додаткові види грошового забезпечення колишнього військовослужбовця ВЧ НОМЕР_3 , яка знаходиться на фінансовому забезпечення у ВЧ НОМЕР_1 , яка була надана відповідачем до суду, середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню (за період з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року) складає 290,83 грн.
Позивач жодних заперечень щодо наданої відповідачем довідки та здійсненого у ній розрахунку середньоденного заробітку ОСОБА_1 за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню за період з 01.05.2017 року по 30.06.2017 року) у розмірі 290,83 грн. до суду не надав, визначений відповідачем розмір середньоденного заробітку на оскаржує та жодним чином не спростовує, отже суд вважає за можливе при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки застосовувати середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , наведений відповідачем у довідці №68 від 28.01.2026 року у розмірі 290,83 грн.
Слід зазначити, що суд вважає безпідставним здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із календарних днів, оскільки положеннями пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. 
Враховуючи те, що ні спеціальним законодавством, ні іншими нормами чинного законодавства не визначено, що середній заробіток, передбачений статтею 117 КЗпП України, розраховується виходячи з календарних днів, а позивачем не обґрунтовано належним чином обрахунок середнього заробітку виходячи з календарних днів, суд вважає, що в даному випадку, при визначенні днів за які позивачу слід нарахувати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, застосуванню підлягає пункт 8 Порядок №100.
Отже, в даному випадку, на переконання суду, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку позивача на число робочих днів, а не календарних, як помилково вважає позивач.
Оскільки судом визначено, що відповідач повинен здійснити виплату ОСОБА_1 його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року, з яких: з 11.07.2017 р. по 18.07.2022 р. включно (без обмеження строком виплати у 6 місяців), а за період 19.07.2022 р. по 30.10.2025 р. (з обмеженнями 6-ма місяцями, а саме: періодом з 19.07.2022 р. по 18.01.2023 р. ), отже середній заробіток позивача, який підлягає виплаті позивачу за спірний період обраховується за період з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. (включно) і розмір середнього заробітку слід рахувати виходячи з робочих днів за цей період.
За період з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. (включно) в Україні було 1392 робочих дні, а саме: 2017 рік (із 11 липня по 31 грудня) — 121 робочих днів; 2018 рік (повний) — 250 робочих днів; 2019 рік (повний) — 250 робочих днів; 2020 рік (повний, високосний) — 251 робочий день; 2021 рік (повний) — 250 робочих днів; 2022 рік (повний) — 257 робочих днів; 2023 рік (із 1 по 18 січня) — 13 робочих днів. 
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та виключенні зі штату ОСОБА_1 підлягає розрахунку за 1392 робочих дні періоду з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. (включно).
Таким чином, середній заробіток позивача, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, виходячи із розрахунку 290,83 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача) х 1392 (робочих днів з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р.) складає 404 835,36 грн.
Аналіз вказаних обставин свідчить про те, що обрахована сума середнього заробітку позивача (404 835,36 грн.) за спірний період з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. (включно) перевищує недоотриману позивачем при звільненні суму індексації грошового забезпечення (54 376,34 грн.) більше ніж у 7 разів.
Як уже зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019 р. у справі №761/9584/15-ц).
Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанови ВП Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23, а також постанова Верховного Суду від 03.11.2025р. у справі №400/4999/24).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23 у пункті 106 зазначила, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Враховуючи наведене та те, що розмір середнього заробітку позивача за період з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. складає 404 835,36 грн., згідно наведеного вище судом розрахунку, що перевищує розмір доплати індексації грошового забезпечення позивача на підставі рішення Дніпропетровського адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23 більше ніж у 7 разів, суд вважає за необхідне застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. 
Як встановлено із матеріалів справи та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 станом на дату звільнення та виключення зі списків з Військової частини НОМЕР_3 станом на 10.07.2017 року було нараховано та виплачено грошове забезпечення у загальному розмірі 2 861, 39 грн., тоді як мало бути нараховано та виплачено грошове забезпечення з урахування індексації у загальному розмірі 57 237,73 грн. (із розрахунку 2 861, 39 грн. сума нарахована та виплачена при звільненні + 54 376,34 грн. доплата грошового забезпечення на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23).
Відсоткове співвідношення суми нарахованої на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23 до загальної суми виплати розраховується наступним чином: 54 376,34 грн. (доплата грошового забезпечення на підставі рішення суду)/ 57 237,73 грн. (загальна сума виплат, на яку позивач мав право на дату звільнення та виключення зі списків Військової частини НОМЕР_9 станом на 17.05.2023 року) х 100%, що становить 95%.
Відтак, виходячи з принципів співмірності, розумності та пропорційності, суд вважає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином: 1392 (робочих днів з 11.07.2017 р. по 18.01.2023 р. (включно)) х 290,83 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача) х 95% = 384 593,59 грн.
При цьому, слід зазначити, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке реалізується у кожній справі індивідуально на підставі обставин справи, які в кожній з них є різними.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що вимога позивача в частини зобов`язання відповідача нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року у сумі 503 059,97 гривень підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 384 593,59 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо компенсації позивачу втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23, суд зазначає наступне.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 наголосив, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов`язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
На підставі аналізу наведених положень законодавства Конституційний Суд України дійшов висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ).
Згідно із статтею 1 Закону №2050-ІІІ (тут і надалі - в редакції чинній на момент виплати позивачу індексації на підставі рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року у справі №160/15493/23) підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого: соціальні виплати; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2050-III). 
Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.
Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Слід зазначити, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Приписами статті 4 Закону №2050-ІІІ передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Згідно з ст.7 Закону №2050-ІІІ відмова власника або уповноваженого ним органу (особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку.
Відповідальність власника або уповноваженого ним органу (особи) за несвоєчасну виплату доходів визначається відповідно до законодавства.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 було затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який містить аналогічні наведеним вище нормам положення.
Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформулював Верховний Суд України у постановах від 19 грудня 2011 року у справі №6-58цс11, від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, від 22 травня 2025 року у справі №160/19149/23.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.
Також при вирішенні цього спору суд враховує висновки Верховного Суду викладені у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20, в якій Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду вказала на те, що відмова у виплаті компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розумінні статті 7 Закону № 2050-ІІІ не обов`язково має висловлюватися через ухвалення окремого акта індивідуальної дії, оскільки це не передбачено законодавством.
Також Верховний Суд у вказаній справі, серед іншого, дійшов висновку, що компенсація втрати частини доходів через порушення строку їх виплати повинна нараховуватись у місяці, в якому проведено виплату заборгованості. Відповідно невиплата компенсації у вказаний період свідчить про відмову її виплатити згідно із Законом № 2050-ІІІ і не потребує оформлення відмови окремим рішенням.
Вчинення ж відповідачем активної дії, що проявляється, зокрема, у наданні листа-відповіді на звернення особи щодо виплати належних їй сум компенсації, слід розглядати лише як додаткову форму повідомлення про відмову.
З огляду на викладену правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що невиплата особі компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати фактично свідчить про відмову виплатити таку компенсацію згідно із Законом №2050-ІІІ і не потребує звернення громадянина із відповідною заявою до відповідного підприємства, установи чи організації, а також не потребує оформлення відмови у такій виплаті окремим рішенням, як передумову для звернення особи до суду за захистом порушених прав на отримання такої компенсації.
Отже, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних йому до виплат сум доходу, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. 
Враховуючи підтвердження матеріалами справи факту несвоєчасної виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.12.2015 по 10.07.2017 року у розмірі 54 376,34 грн. (яка була здійснена лише 31.10.2025 року), що не спростовано відповідачем, суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків такої виплати, яка відповідачем самостійно не нарахована та не виплачена. 
Отже, вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
З метою повного та всебічного захисту порушених прав позивача виникає необхідність зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) відповідну компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23, а тому вимоги позивач в цій частині суд вважає також обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.
Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності передзаконом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову та ним не було понесено додаткових витрат пов`язаних з розглядом цієї справи, підстави для розподілу судових витрат відсутні, таким чином розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 30.10.2025 року у сумі 384 593 (триста вісімдесят чотири тисячі п`ятсот дев`яносто три) грн. 59 коп.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі № 160/15493/23;
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів виплати індексації грошового забезпечення, за період з 01.12.2015 по день фактичної виплати індексації 31.10.2025 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2023 року по справі №160/15493/23.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст рішення складено та підписано 07.08.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса