ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 червня 2026 року	справа № 380/4083/26	
Зал судових засідань №7,
Львівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючої судді Братичак У.В.,
секретар судового засідання Волявська В.С.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Полійчук С.Р.,
представника третьої особи Паніва Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, у м.Львові, в порядку загального позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участю в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Львівського комунального підприємства «ЛЬВІВАВТОДОР» про визнання протиправною і скасування ухвали, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) звернувся з позовною заявою до Львівської міської ради (місцезнаходження: пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008; код ЄДРПОУ: 04055896), за участю в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Львівського комунального підприємства «ЛЬВІВАВТОДОР» (місцезнаходження: вул. Пасіки Галицькі, 7, м. Львів, 79035; код ЄДРПОУ 05523814) в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:
- визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради від 24.07.2025 №6619 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27.01.2011 № 120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території Львівської міської територіальної громади» в частині доповнення Додатку №2 до ухвали №120 пунктами щодо:
вул. У. Кармалюка (15 місць);
вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) (13 місць).
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що є мешканцем будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Повідомляє, що вказаний будинок розташований на перехресті вулиць У. Кармалюка і Личаківської, при цьому вікна його квартири виходять як на АДРЕСА_2 , так і на вул. Личаківську. Зазначає, що протягом тривалого часу використовував прилеглу до будинку територію для паркування власного автомобіля. Водночас, запровадження платного паркування безпосередньо під вікнами його житла обмежує право на безоплатне користування об`єктами благоустрою та змінює звичайний порядок використання життєвого простору.
Оскаржуване рішення позивач вважає протиправним, зазначає, що відповідач ухвалюючи таке, порушив вимоги статті 79-1 Земельного Кодексу України, зокрема земельна ділянка як об`єкт цивільних прав може бути предметом розпорядження лише після її формування (встановлення меж, присвоєння кадастрового номера та реєстрації у ДЗК). Однак, згідно з відповідями Департаменту містобудування ЛМР (№2403-вих-171275 від 25.11.2025 та №2403-вих-187252 від 30.12.2025), інформація про формування земельних ділянок на вул. Кармалюка відсутня. Аналогічна ситуація спостерігається і щодо вул. Личаківської.
Оскільки ділянки не сформовані, позивач вважає, що відповідач не мав законних підстав включати їх до Переліку спеціальних земельних ділянок для паркування.
Враховуючи вищенаведене, та посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 20.02.2025 у справі № 380/17422/23, позивач просить суд позов задовольнити в повному обсязі.
Ухвалою судді від 30.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Третьою особою 21.04.2026 подано до суду письмові пояснення, у яких просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вказує, що оскаржувана ухвала від 24.07.2025 №6619 не містить в собі ознак нормативно-правового акта. Повідомляє, що ухвала від 24.07.2025 №6619 не стосується передачі земельних ділянок у власність чи користування в порядку, передбаченому ст. 123 ЗК України, а лише вносить зміни до переліку майданчиків для паркування транспортних засобів, які є об`єктами благоустрою, а також те, що відведені майданчики для платного паркування за адресами вул. У. Кармалюка та вул. Чернігівська, є складовими вулиць м. Львова і є об`єктами благоустрою, тому норми Земельного кодексу України щодо розпорядження землями комунальної власності та порядку формування земельних ділянок як об`єктів цивільних прав, наведені позивачем у позовній заяві, до даних правовідносин не застосовуються, а окреме формування земельних ділянок відповідно до норм Земельного кодексу України чинним законодавством не вимагається.
Також зазначає, що питання визначення кадастрового номера земельної ділянки, встановлення її площі, формування та закріплення її меж на місцевості і т.д. регулюються нормами земельного законодавства, а відповідна інформація міститься у Державному земельному кадастрі, а також у відповідній землевпорядній документації.
Водночас, відсутність у тексті ухвали від 24.07.2025 №6619 таких відомостей не свідчить про її невизначеність, а лише підтверджує, що вона не підміняє собою землевпорядну документацію та не є інструментом формування земельних ділянок в розумінні земельного законодавства. З огляду вищенаведене, зазначення в ухвалі адрес паркувальних майданчиків (вул. У. Кармалюка та вул. Чернігівська) є достатнім для ідентифікації відповідних локацій у межах населеного пункту, тоді як детальні параметри земельних ділянок визначаються у встановленому законом порядку.
Від позивача 21.04.2026 до суду надійшла відповідь на пояснення третьої особи щодо позову, у якій підтримано позовні вимоги.
Згідно з ухвалою про відкриття загального позовного провадження, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк на подання відзиву з дати отримання ухвали про відкриття провадження. Однак, у встановлений судом строк відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Натомість, 27.04.2026 від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі, в яких зазначає, що у даній спірній ситуації ухвалою №6619 від 24.07.2025 Львівська міська рада визначила земельні ділянки, для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування та кількості місць для паркування, а саме земельні ділянки для паркування на 15 та 13 транспортних засобів за адресами: вул. У. Кармалюка, вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської).
У такий спосіб Львівська міська рада визначила місця для паркування на земельних ділянках, що залишаються у комунальній власності Львівської міської територіальної громади, при цьому такі земельній ділянки у жодний спосіб не передаються у власність чи користування третім особам. Таким чином, при прийнятті оскаржуваної ухвали №6619 від 24.07.2025 Львівська міська рада не розпорядилася земельними ділянками як об`єктами цивільних прав, тобто не передала їх у власність чи користування. Натомість, вказаною ухвалою міська рада лише технічно доповнила «Перелік майданчиків для паркування транспортних засобів на території Львівської міської територіальної громади» щодо земельних ділянок для паркування транспортних засобів за адресами: вул. У. Кармалюка, вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської).
Повідомляє, що відведений майданчик для паркування розміщений у межах проїжджої частини вулиці, дороги або тротуару та обладнаний відповідно до вимог Положення про паркування транспортних засобів у м. Львові, яке затверджене ухвалою ЛМР від 29.12.2011 №1072 і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306.
Відтак, вважає позовні вимоги безпідставними.
Від позивача 27.04.2026 до суду надійшла відповідь на пояснення відповідача, у якій також підтримано позовні вимоги.
Протокольною ухвалою суду від 25.05.2026 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідача та третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, наведених у свої письмових поясненнях. Просили суд в задоволенні позову відмовити повністю.
Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
ОСОБА_1 є громадянином України та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .
Будинок №50 розташований на перехресті вулиць У. Кармалюка і Личаківської, у місті Львові.
27.01.2011 Львівською міською радою прийнято ухвалу №120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова». Вказана ухвала прийнята на підставі Податкового кодексу України, постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2010 № 258 «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання майданчиків для платного паркування транспортних засобів», відповідно до ст.25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Нею затверджено ставки збору за місця для паркування транспортних засобів та плату за паркування транспортних засобів на території м. Львова (додаток 1); Перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування, загальної площі та кількості місць для паркування (додаток 2); Межі зон паркування на території м. Львова для паркування транспортних засобів (додаток 3); Договір про використання земельної ділянки, спеціально визначеної для забезпечення паркування транспортних засобів (додаток 4).
24.07.2025 Львівською міською радою прийнято ухвалу № 6619 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27.01.2011 № 120», якою Перелік спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів, доповнено, зокрема, такими об`єктами:
1. вул. У. Кармалюка на 15 місць (код 0301027);
2. вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) на 13 місць (код 0301039).
В результаті проведення 09.09.2025 Департаментом міської мобільності та вуличної інфраструктури Львівської міської ради конкурсу з визначення операторів для обслуговування майданчиків для паркування транспортних засобів на території Львівської міської територіальної громади, ЛКП «Львівавтодор» оголошено оператором, в тому числі по вулицях У. Кармалюка та Личаківській (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської).
Вважаючи протиправною та незаконною ухвалу Львівської міської ради № 6619 від 24.07.2025 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27.01.2011 № 120» в частині доповнення Додатку №2 до Ухвали №120 земельними ділянками за адресами: вул. У. Кармалюка (15 місць) та вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) (13 місць), позивач звернувся з позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд враховує наступне.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Особливості здійснення місцевого самоврядування громад сіл, селищ та міст (крім Києва та Севастополя) визначені Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР).
Право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування (абзац 15 статті 1 Закону №280/97-ВР).
Як убачається із абзацу шостого статті 1 Закону № 280/97-ВР представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
Згідно з частинами першою і третьою статті 16 Закону №280/97-ВР органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Відповідно до ст.25 Закону №280/97-ВР, сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
Згідно з п.24,28,34,56-1 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: встановлення місцевих податків і зборів відповідно до Податкового кодексу України; прийняття рішень щодо надання відповідно до чинного законодавства пільг по місцевих податках і зборах, а також земельному податку; вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин; затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів.
Щодо доводів позивача про те, що спірне рішення є нормативно – правовим актом.
У статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України визначено терміни «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт»:
- нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування;
- індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Тому, перевіряючи законність рішення суб`єкта владних повноважень, прийнятого на виконання своїх управлінських функцій, судам з метою уникнення істотних порушень норм процесуального права необхідно розмежовувати поняття «нормативно-правовий акт» та «індивідуальний акт».
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 183/6195/17(2-а/183/251/17), від 21 грудня 2019 року у справі №826/14366/15, від 09 квітня 2020 року у справі № 807/150/16, від 20 травня 2020 року у справі № 310/6300/16-а (2-а/310/12/17), від 26 травня 2020 року у справі № 826/17586/16 та від 31 травня 2021 року у справі № 826/16053/16.
Згідно з пунктом 3 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 (із змінами та доповненнями) на державну реєстрацію подаються нормативно-правові акти, прийняті уповноваженими на це суб`єктами нормотворення в електронній (через систему електронної взаємодії органів виконавчої влади) або паперовій формі в порядку, визначеному Мін`юстом, що містять норми права, мають неперсоніфікований характер і розраховані на неодноразове застосування, незалежно від строку їх дії (постійні чи обмежені певним часом) та характеру відомостей, що в них містяться, у тому числі з грифами «Для службового користування», «Особливої важливості», «Цілком таємно», «Таємно» та іншими, а також прийняті в порядку експерименту.
У Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2005 року № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 15 травня 2013 року № 883/5) визначено, що нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування.
Отже, до нормативно-правових актів відносяться прийняті уповноваженими органами акти, які встановлюють, змінюють норми права, носять загальний чи локальний характер, розраховані на невизначене коло осіб та застосовуються неодноразово.
Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2019 року у справі № 826/14366/15, від 09 квітня 2020 року у справі № 807/150/16, від 09 грудня 2020 року у справі № 813/746/18, від 24 червня 2021 року у справі № 560/3160/20 та від 01 лютого 2022 року у справі № 160/1936/21.
12 вересня 2024 року Львівська міська рада ухвалила рішення № 5250, яким затвердила «Положення про паркування транспортних засобів на території Львівської міської територіальної громади». Цей документ встановлює правила та порядок паркування транспортних засобів у межах громади. Пункт 1.2. вказаного положення передбачає, що користувачі паркувальних майданчиків- усі фізичні особи, які паркують свої транспортні засоби на визначених майданчиках для паркування; суб`єкти господарювання - організації, підприємства чи підприємці, які відповідають за облаштування, утримання та обслуговування цих майданчиків. Вони забезпечують відповідність паркувальних місць встановленим вимогам, зокрема маркування, доступність для різних груп осіб (наприклад, для людей з інвалідністю), функціонування платіжних систем тощо.
Ухвала №120 від 27.01.2011 Львівської міської ради встановлює загальні правила, які регулюють питання збору за паркування та визначення місць для паркування транспортних засобів на території Львова. Ухвала стосується невизначеного кола осіб, зокрема всіх користувачів паркувальних майданчиків та суб`єктів господарювання, які їх обслуговують. Вона не має конкретного адресата, а застосовується до всієї території Львова і впливає на широкий спектр відносин, пов`язаних із паркуванням. Мета ухвали – врегулювання суспільно важливих відносин у сфері паркування, що стосується публічного інтересу. Ухвала має загальний характер і чинна на території Львова, доки не буде змінена або скасована. Вона містить загальнообов`язкові приписи, спрямовані на багаторазове застосування, і прийнята органом місцевого самоврядування в межах його повноважень.
Таким чином, цей документ є нормативно-правовим актом, оскільки встановлює загальні правила, які мають багаторазове застосування, і не є актом індивідуальної дії, який стосувався б конкретної особи чи ситуації.
Рішення місцевої ради щодо затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова стосується неперсоніфікованих осіб: зокрема всіх користувачів паркувальних майданчиків та суб`єктів господарювання, які їх обслуговують. Здатність правового акта поширювати свою чинність хоч і на певне коло, однак неперсоніфікованих осіб є ознакою нормативності- така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 260/20/19 (адміністративне провадження № К/9901/26404/19), ухвалена 14 липня 2021 року.
Оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради № 6619 від 24.07.2025 внесено зміни у додаток 2 до ухвали міської ради від 27.01.2011 № 120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова», зокрема доповнивши такий земельними ділянками за адресами: вул. У. Кармалюка (15 місць) та вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) (13 місць), згідно з додатком до цієї ухвали.
Відтак, ухвала Львівської міської ради № 6619 від 24.07.2025, якою вносяться зміни (доповнення) до ухвали Львівської міської ради від 27.01.2011 №120 також є нормативно – правовим актом.
Оцінюючи доводи позивача про протиправність спірного рішення, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ч.ч. 1-5, 9,10 ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.
Формування земельних ділянок здійснюється:
у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності;
шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок;
шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій;
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.
Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.
Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр» до Державного земельного кадастру включаються такі відомості про земельні ділянки:
кадастровий номер;
місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності);
опис меж;
площа;
міри ліній по периметру;
координати поворотних точок меж;
дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі;
дані про якісний стан земель та про бонітування ґрунтів;
відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка;
цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель);
склад угідь із зазначенням контурів, координат поворотних точок, геометричних параметрів, назв, адрес будівель, споруд та інженерних мереж, ідентифікаторів об`єктів будівництва та закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів;
відомості про обмеження у використанні земельних ділянок;
відомості про частину земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки;
відомості про заходи щодо охорони земель і ґрунтів;
нормативна грошова оцінка;
частину земельної ділянки, на якій може проводитися гідротехнічна меліорація;
відомості про назву, код (номер) меліоративної мережі, яка забезпечує гідротехнічну меліорацію відповідної земельної ділянки;
інформація про документацію із землеустрою та оцінки земель щодо земельної ділянки та інші документи, на підставі яких встановлено відомості про земельну ділянку;
відомості про земельні ділянки, забруднені вибухонебезпечними предметами.
Відомості про земельну ділянку містять інформацію про її власників (користувачів), зазначену в частині другій статті 30 цього Закону, зареєстровані речові права відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 2 ст. 83 ЗК України визначено, що у комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.
Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Рішення зазначених органів приймається на підставі:
проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у разі формування нової земельної ділянки (крім поділу та об`єднання) та/або надання земельної ділянки із зміною її цільового призначення;
технічних документацій із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок у разі поділу та/або об`єднання земельних ділянок.
Надання у користування земельної ділянки, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр», право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, без зміни її меж та цільового призначення здійснюється без складення документації із землеустрою.
Надання у користування земельної ділянки в інших випадках здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У такому разі розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, крім випадків, коли особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у користування, набуває право замовити розроблення такої документації без надання такого дозволу.
Земельні ділянки державної та комунальної власності, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна, що перебувають у державній чи комунальній власності, передаються особам, зазначеним у пункті «а» частини другої статті 92 цього Кодексу, лише на праві постійного користування.
Інвестор із значними інвестиціями, з яким укладено спеціальний інвестиційний договір у порядку, передбаченому Законом України «Про державну підтримку інвестиційних проектів із значними інвестиціями», та який заінтересований в одержанні у користування земельної ділянки державної або комунальної власності, визначеної спеціальним інвестиційним договором як необхідна для реалізації інвестиційного проекту із значними інвестиціями, має право замовити розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж такої земельної ділянки в натурі (на місцевості) без надання дозволу органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування, що передає земельну ділянку у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, про що він зобов`язаний письмово повідомити відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування протягом п`яти робочих днів. До письмового повідомлення додається копія договору про виконання робіт із землеустрою щодо встановлення меж такої земельної ділянки в натурі (на місцевості) та копія укладеного спеціального інвестиційного договору.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (абз. 1 ч. 2 ст.123 ЗК України).
У заяві зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До заяви додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (абз. 2 ч. 2 ст.123 ЗК України).
Згідно з ч. 3 ст.123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Забороняється відмова у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою, місце розташування об`єктів на яких погоджено відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування згідно із статтею 151 цього Кодексу.
У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації заяви Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення документації із землеустрою або мотивовану відмову у його наданні, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, і якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення документації із землеустрою без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
У разі надання дозволу на розроблення документації із землеустрою Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність та користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення документації із землеустрою без надання дозволу на її розроблення, передбаченого цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Умови і строки розроблення документації із землеустрою визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем відповідних робіт.
У разі встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або формування земельної ділянки, необхідної для здійснення публічно-приватного партнерства (реалізації проекту, що здійснюється на умовах концесії), замовником документації із землеустрою є публічний партнер (концесієдавець), а також за його дорученням державне або комунальне підприємство, установа, організація чи господарське товариство, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі, Автономній Республіці Крим, територіальній громаді або іншому господарському товариству, 100 відсотків акцій (часток) якого належать державі.
Розгляд заяви про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою передачі земельної ділянки у користування для розміщення лінійних об`єктів енергетичної інфраструктури, трубопроводів, інших лінійних комунікацій або заяви про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою передачі земельної ділянки у користування для розгортання, експлуатації електронних комунікаційних мереж, поданої постачальником електронних комунікаційних мереж та/або послуг, який відповідно до Закону України «Про електронні комунікації» внесений до реєстру постачальників електронних комунікаційних мереж та послуг, та прийняття рішення про надання відповідного дозволу або надання мотивованої відмови у його наданні здійснюється відповідним органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування протягом 14 днів з дня реєстрації відповідної заяви.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання документації із землеустрою приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (ч. 6 ст. 123 ЗК України).
Положеннями абз.абз. 1-2 пп. 268-1.1.2 п. 268-1.1 ст.268-1 Податкового кодексу України установлено, що перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів, в якому зазначаються їх місцезнаходження, загальна площа, технічне облаштування, кількість місць для паркування транспортних засобів, затверджується рішенням сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, про встановлення збору.
Таке рішення разом з переліком осіб, які уповноважені організовувати та провадити діяльність із забезпечення паркування транспортних засобів, надається виконавчим органом сільської, селищної, міської ради або ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, контролюючому органу в порядку, встановленому розділом I цього Кодексу.
Так, суд з вертає увагу, що аналогічні правовідносини вже були предметом розгляду Верховного Суду, який у постанові від 29.10.2025 у справі № 380/17422/23, на яку зокрема посилається і позивач, дійшов висновку, що: «забезпечення паркування транспортних засобів спеціальних земельних ділянок, перелік яких затверджується відповідним органом місцевого самоврядування, має здійснюватися з урахуванням норм Земельного кодексу України щодо порядку формування земельної ділянки».
У справі, яка розглядається, судом встановлено, що згідно з листами Департаменту містобудування Львівської міської ради №2403-вих-171275 від 25.11.2025 та №2403-вих-187252 від 30.12.2025, інформації щодо формування земельних ділянок, як об`єктів цивільних прав за адресами: вул. У. Кармалюка, вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) у м. Львові, що згідно з ухвалою Львівської міської ради № 6619 від 24.07.2025 включені у Перелік спеціальних земельних ділянок ,визначених для забезпечення паркування транспортних засобів в управлінні земельних ресурсів відсутня. Львівською міською радою рішень (ухвал) про розроблення та затвердження землевпорядних документацій для формування спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів за адресами: вул. У. Кармалюка, вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) у м. Львові не приймалось, що власне і не заперечується відповідачем.
Інформація щодо кадастрових номерів земельних ділянок за вказаними адресами відсутня. 
Отже, земельні ділянки для паркування транспортних засобів не формувались, не відводились.
З урахуванням наведеного, суд погоджується з аргументами позивача про те, що рішення відповідача в оспорюваній частині, прийняте щодо невизначених земельних ділянок, розташування яких реально неможливо встановити на місці, оскільки проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок під розташування на них майданчиків для паркування транспортних засобів не розроблявся, кадастровий номер, який є єдиним ідентифікатором визначення місця розташування, не присвоєний, межі та цільове призначення не встановлені.
При цьому несформованість земельної ділянки у встановленому законом порядку, відсутність факту державної реєстрації спірної ділянки, свідчить про незаконність дій відповідача щодо розпорядження нею, у тому числі щодо включення її до переліку спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Львова.
Аналогічні висновки були висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 у справі № 520/12022,17 та згодом Верховним Судом у постанові від 09.11.2022 у справі № 1340/5450/18, предметом якої була ухвала Львівської міської ради від 12.07.2018 №3707 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27 січня 2011 року № 120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова» в частині доповнення до Переліку спеціальних земельних ділянок, визначених для забезпечення паркування транспортних засобів із зазначенням місця розташування та кількості місць для паркування» земельними ділянками, визначеними для службового паркування на 3 (три) та 9 (дев`ять) транспортних засобів.
Аналогічні висновки були висловлені Верховним Судом також у постанові від 25.01.2023 у справі №522/13231/17, предметом якої були рішення Одеської міської ради від 27.08.2014 № 5286-VІ «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції»; рішення Одеської міської ради від 27.08.2014 №5286-VI «Про затвердження переліку спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси, у новій редакції», яким затверджено Додаток 2 «перелік спеціальних земельних ділянок, відведених для організації та провадження діяльності із забезпечення паркування транспортних засобів на території м. Одеси (спеціально відведені стоянки)».
Крім того, аналогічні висновки були висловлені Верховним Судом у вже згаданій вище постанові від 29.10.2025 у справі № 380/17422/23, на яку посилається позивач та предметом якої була ухвала Львівської міської ради від 20.05.2021 №755 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27.01.2011 №120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів на території м. Львова», в частині доповнення додатку 2 до ухвали міської ради від 27.01.2011 №120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території м. Львова», пунктами 53-42 (по вул. М. Коцюбинського -11 місць для паркування транспортних засобів) 146-8 (по вул. Академіка О. Богомольця - 12 місць для паркування транспортних засобів), згідно з додатком до цієї ухвали.
За такого правового регулювання та встановлених обставин, суд дійшов висновку, що рішення відповідача в оспорюваній позивачем частині прийнято зокрема не на підставі, та не у спосіб, що визначені законами України.
Згідно ч.9 ст.264 КАС України, суд може визнати нормативно-правовий акт протиправним (незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили) та нечинним повністю або в окремій його частині.
Закріплений у ч. 1 ст. 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 2 ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно з ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9 ) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що відповідні критерії відповідачем не дотримані, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно ч.1 ст.265 КАС України, резолютивна частина рішення суду про визнання нормативно-правового акта протиправним та нечинним невідкладно публікується відповідачем у виданні, в якому його було офіційно оприлюднено, після набрання рішенням законної сили.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-77, 90, 242-246, 255, 293, 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

позов задовольнити.
Визнати протиправною та нечинною ухвалу Львівської міської ради від 24.07.2025 №6619 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 27.01.2011 № 120 «Про затвердження збору за місця для паркування транспортних засобів та плати за паркування транспортних засобів на території Львівської міської територіальної громади» в частині доповнення Додатку №2 до ухвали №120 пунктами щодо:
вул. У. Кармалюка (15 місць);
вул. Личаківська (від вул. У. Кармалюка до вул. Чернігівської) (13 місць).
Зобов`язати Львівську міську раду невідкладно після набрання рішенням законної сили опублікувати резолютивну частину рішення суду у виданні, в якому було оприлюднено ухвалу Львівської міської ради від 24.07.2025 №6619, відповідно до вимог ч. 1 ст. 265 КАС України.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради (місцезнаходження: пл. Ринок, 1, м. Львів, 79008; код ЄДРПОУ: 04055896) сплачений судовий збір в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) грн 20 коп.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 10.07.2026.

Суддя	Братичак Уляна Володимирівна