ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 140/11438/25 пров. № А/857/8289/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Гудима Л.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Костюкевич С.Ф., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Луцьк, 
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

07 жовтня 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Державної установи «Центр пробації», в якому просив: визнати протиправною та скасувати відмову, викладену у листі № 250/Ч-251/10/КВ-25 від 22.09.2025 щодо формування відповідного подання та направлення матеріалів справи для подальшого розгляду питання щодо призначення пенсії за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ; зобов`язати підготувати та направити подання та документи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 № 3-1 та пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ з урахуванням вислуги у пільговому обчисленні 26 років 02 місяці 03 дні.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що проходив службу в органах Державної кримінально-виконавчої служби України з 15.08.2002 по 31.12.2022. Вказує, що наказом директора Державної установи «Центр пробації» № 718/к від 20.12.2022 звільнений з посади начальника Луцького районного сектора №1 філії Державної установи «Центр пробації» у Волинській області відповідно до п. 5 ст. 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» (у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів). Згідно зазначеного наказу вислуга років на день звільнення позивача в календарному обчисленні становить 20 років 04 місяці 16 днів, у пільговому - 26 років 02 місяців 03 дні. Вказує, що у вересні 2025 року звернувся до відповідача із заявою про підготовку та направлення документів, передбачених постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області для вирішення питання про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, виходячи з вислуги років 26 років 02 місяці 03 дні. Листом № 250/Ч-251/10/КВ-25 від 22.09.2025 відповідач повідомив його, що оскільки у нього календарна вислуга років менша ніж передбачено Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХН «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, підстав для надання до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років немає
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі – задоволено. Закрито провадження у справі № 140/11438/25 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 238 КАС України наявність судового рішення, яке набрало законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав виключає можливість повторного судового розгляду тотожного спору. Суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені у цій справі позовні вимоги є тотожними вимогам, які вже були предметом розгляду у справах № 140/1151/23 та № 140/3373/25, оскільки збігаються сторони спору, предмет позову та фактичні й правові підстави звернення до суду, а новий лист Державної установи «Центр пробації» від 22.09.2025 № 250/Ч-251/10/КВ-25 не змінює суті спірних правовідносин, адже містить відмову з тих самих мотивів, які вже отримали остаточну судову оцінку. Врахувавши, що рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 у справі № 140/1151/23 та ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі № 140/3373/25, набрали законної сили та підтверджують відсутність у позивача права на повторне оскарження тотожного спору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність передбачених пунктом 4 частини першої статті 238 КАС України підстав для закриття провадження у справі. 
Не погодившись з прийнятою ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував пункт 4 частини першої статті 238 КАС України, дійшовши помилкового висновку про тотожність цього спору зі справами № 140/1151/23 та № 140/3373/25, оскільки не врахував, що після ухвалення постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі № 640/13694/22, якою визнано протиправними та нечинними окремі положення постанови Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 № 119, змінилося нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, що стало новою правовою підставою для повторного звернення до відповідача та подання нового позову. Вважає, що суд першої інстанції не здійснив належної оцінки фактичних і юридичних підстав позову, не перевірив, чи збігаються обставини, якими обґрунтовано заявлені вимоги, та залишив поза увагою доводи про виникнення після 28.08.2025 нових правових підстав для врахування пільгової вислуги років при призначенні пенсії відповідно до пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ, частини четвертої статті 23 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 393. 
Представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.
Позивачем подано додаткові пояснення у справі, в яких просив відзив на апеляційну скаргу представника відповідача відхилити. Вказує, що відповідач листом від 22.09.2025 № 250/Ч-251/10/КВ-25 відмовила у задоволені його заяви від 04.09.2025, посилаючись на нечинний пункт 2-1 Постанови №393, що свідчить про формальний та незаконний підхід до розгляду його звернення.
У разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, суд апеляційної інстанції розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів (п. 1 ч. 1 ст. 311 КАС України). 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, додаткові письмові пояснення позивача, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 31.01.2023 звернувся у Волинський окружний адміністративний суд із позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій ДУ «Центр пробації» щодо відмови в оформленні та направленні необхідних документів до ГУ ПФУ у Волинській області для призначення пенсії за вислугою років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ, та зобов`язання відповідача оформити та направити необхідні документи до ГУ ПФУ у Волинській області для призначення пенсії за вислугою років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону № 2262-ХІІ.
Волинським окружним адміністративним судом винесено рішення від 05.04.2023 по справі № 140/1151/23, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2023, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» відмовлено повністю.
Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду винесено постанову від 13.11.2023 у вищевказаній справі, якою касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 05.04.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2023 – без змін.
31.03.2025 ОСОБА_1 звернувся у Волинський окружний адміністративний суд із позовом до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправною та скасування відмови, викладеної у листі № 1359/10/Ян-25 від 25.03.2025 щодо формування відповідного подання та направлення матеріалів справи для подальшого розгляду питання щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ; зобов`язання підготувати та направити подання та документи для призначення пенсії ОСОБА_1 за вислугу років відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 № 3-1 та пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ з урахуванням вислуги у пільговому обчисленні 26 років 02 місяці 03 дні.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 07.05.2025 у справі 140/3373/25, яка залишена без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2025, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Центр пробації» про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.
У вересні 2025 року позивач звернувся до відповідача із заявою про підготовку та направлення документів, передбачених постановою правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 № 3-1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Волинській області для вирішення питання про призначення йому пенсії за вислугу років на підставі пункту «а» ч. 1 ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, виходячи з вислуги років 26 років 02 місяці 03 дні.
Листом № 250/Ч-251/10/КВ-25 від 22.09.2025 відповідач повідомив позивача, що оскільки у нього календарна вислуга років менша ніж передбачено Законом України від 09.04.1992 № 2262-ХН «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, підстав для надання до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області подання для призначення позивачу пенсії за вислугу років немає
Незгода позивача з діями відповідача слугувала підставою для звернення до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі, оскільки наявне рішення суду, яке набрало законної сили, яким вирішено спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. У свою чергу, звернення до суду з позовом є підставою для виникнення процесуальних відносин, пов`язаних з вирішенням спору по суті.
Виходячи із засад адміністративного судочинства з конкретним позовом до суду можна звертатися лише один раз.
Пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України встановлено, що суд закриває провадження у справі якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом спорів, які вже розглянуті і остаточно вирішені по суті. Перешкодою для звернення до суду є наявність у тотожному спорі рішення або постанови суду, що набрали законної сили, або ухвали про закриття провадження у справі.
Закриття провадження у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Предмет позову – це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
Визначаючи підстави позову, як елемент його змісту, слід перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Згідно з позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 9901/433/18 тотожними визнаються позови, у яких збігаються сторони, предмет і підстава, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників адміністративного процесу, вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У випадку зміни хоча б одного з цих елементів, позови вважаються не тотожними і суддя не вправі відмовити у відкритті провадження по справі чи закрити провадження у справі. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Крім того, необхідною підставою для закриття провадження у справі також є наявність судового рішення, яким завершено розгляд справи і набрання цим судовим рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року в справі № 809/487/18, зазначено, що підстави адміністративного позову – це фактичні та юридичні обставини публічно-правового спору, які обґрунтовують можливість подання такого позову, це факти, які відповідно до норм матеріального права вказують на наявність (відсутність) між позивачем та відповідачем спірних правовідносин.
Верховний Суд зазначив, що для встановлення тотожності підстав позову визначальне значення має коло обставин та фактів, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Не є зміною підстав адміністративного позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності судового рішення, що набрало законної сили, у тотожній справі ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги й з тих же підстав.
Проте, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд повинен з`ясувати, за яких конкретних обставин прийняті судові рішення за наслідками розгляду адміністративного позову.
З матеріалів справи слідує, що предметом позову у справі № 140/1151/23 було визнання протиправними дії ДУ «Центр пробації» щодо відмови в оформленні та направленні необхідних документів до ГУ ПФУ для призначення пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; зобов`язання ДУ «Центр пробації» оформити і направити необхідні документи до ГУ ПФУ для призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно з пунктом «а» частини першої статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Також, предметом позову у справі № 140/3373/25 було: визнання протиправною та скасування відмови, викладеної у листі № 1359/10/Ян-25 від 25.03.2025 щодо формування відповідного подання та направлення матеріалів справи для подальшого розгляду питання щодо призначення пенсії за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ; зобов`язання підготувати та направити подання та документи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 №3-1 та пункту «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ з урахуванням вислуги у пільговому обчисленні 26 років 02 місяці 03 дні. 
Натомість, предметом позову у цій справі № 140/11438/25 є: визнання протиправною та скасування відмови, викладеної у листі № 250/Ч-251/10/КВ-25 від 22.09.2025 щодо формування відповідного подання та направлення матеріалів справи для подальшого розгляду питання щодо призначення пенсії за вислугу років згідно із пунктом «а» статті 12 Закону №2262-ХІІ; зобов`язання підготувати та направити подання та документи для призначення пенсії за вислугу років відповідно до порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії, затвердженого постановою Правління ПФУ від 30.01.2007 №3-1 та пункту «а» статті 12 Закону № 2262-ХІІ з урахуванням вислуги у пільговому обчисленні 26 років 02 місяці 03 дні.
Проаналізувавши вищевказані позовні вимоги, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції не розглядались позовні вимоги та їх підстави, вказані у цьому адміністративному позові, зокрема, доводи позивача щодо врахування рішення № 640/13694/25 від 28.08.2025, а також суд не аналізував як це рішення вплинуло на процедуру направлення документів та призначення пенсії позивачу.
Судом першої інстанції у справі № 640/13694/25 зауважено : «…В контексті справи, яка розглядається, колегія апеляційного суду відмічає, що право на пільгове обчислення вислуги років регулювалось не лише Порядком № 393 і не лише для цілей Закону № 2262-ХІІ. Так, на сьогодні продовжують діяти положення Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України», яким передбачено пільгове обчислення вислуги років для призначення пенсій осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби (Закон № 2713-IV). Так, відповідно до частини четвертої статті 23 Закону № 2713-IV особам рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби встановлюється пільговий залік вислуги років для призначення пенсії - один місяць служби за сорок днів; особам, які проходять службу у воєнізованих формуваннях і установах виконання покарань, призначених для тримання засуджених до довічного позбавлення волі, - один місяць служби за півтора місяця, а в установах виконання покарань, призначених для тримання і лікування інфекційних та психічно хворих засуджених, - один місяць служби за два місяці за переліком посад і в порядку, що затверджуються Міністерством юстиції України. За змістом наведеної норми пільговий залік вислуги років передбачено саме для призначення пенсії, а не для визначення її розміру. Підсумовуючи, колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду дійшла висновку, що внаслідок внесених до Порядку №393 змін поняття пільгового обчислення вислуги років військової служби зазнало викривлення, а його значення для військовослужбовців нівелювалось, оскільки зміст оновленої «пільги» полягає в розмірі пенсії, до якої військовослужбовцю ще потрібно дослужити. 
Колегія суддів враховує доводи скаржника про те, що на момент звернення до відповідача та подання цього позову до суду в даному випадку виникли нові підстави позову, яких не існувало у попередніх справах. Тобто, підстави позову у справах № 140/3373/25, 140/1151/23 і підстави позову у цій справі № 140/11438/25 є іншими.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй заяві у вересні 2025 року позивач наголошував на тому, що 28.08.2025 постановою Шостого апеляційного адміністративного суду у справі № 640/13694/22 визнано протиправними та нечинними:
- пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року № 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393";
- підпункт 1 пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393";
- пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року№ 119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393";
- пункт 7 постанови Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2022 року №119 "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393". 
Отже, мала місце зміна нормативно-правового регулювання, що і зумовило повторне звернення позивача до відповідача.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що питання щодо наявності або відсутності правових підстав для зміни розрахунку вислуги років, зокрема у зв`язку із підставами, прямо зазначеними позивачем (скасованим постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28.08.2025 у справі № 640/13694/22 відповідних змін до Порядку №393), відповідачем, як і в подальшому судом першої інстанції не було вирішено, а наведеним у заяві доводам відповідачем не надано жодної правової оцінки. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що предмет і підстава позову в цій справі не є тотожними предмету і підставам позову в справах № 140/1151/23 і № 140/3373/25.
Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції не здійснив порівняльного аналізу підстав і обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги у справі, що розглядається та у справах № 140/1151/23 і №140/3373/25, не з`ясував ознак тотожності між позовними вимогами у цих справах, незважаючи на те, що саме їх з`ясування є передумовою для закриття провадження в адміністративній справі з підстав встановлених пунктом 4 частини 1 статті 238 КАС України. З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов передчасних та необґрунтованих висновків про наявність підстав для закриття справи.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції припустився порушення відповідних норм процесуального права, та прийшов до помилкового висновку про закриття провадження у справі. 
Відповідно до частини 1 статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та має місце порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим ухвалу суду першої інстанції слід скасувати.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 312, ст. 315, ст. 317, ст. 320, ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити повністю.
Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 23 січня 2026 року про закриття провадження у справі № 140/11438/25 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	Л. Я. Гудим