Справа № 727/15595/25 
Провадження № 1-кп/727/142/26

ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 
при секретарі ОСОБА_2 
з участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
обвинуваченого ОСОБА_5 
захисника ОСОБА_6 
представників потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці кримінальне провадження №42024266010000263 від 15.10.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сваричів Рожнятівського району Івано-Франківської області, громадянина України, українця, одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей, з вищою освітою, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 197-1, ч. 4 ст. 197-1 КК України, - 

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_5 28.02.2018 за відплатним договором купівлі-продажу придбав у власність земельну ділянку приватної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7310136300:22:003:0018, площею 0,1 га, з цільовим призначенням – для ведення садівництва, що розташована по вул. Краматорській в м. Чернівці, та знаходиться на території садівничого товариства «Лісник» під № 30.
Після чого, у зв`язку із цим правочином, за заявою ОСОБА_5 його прийнято у члени садівничого товариства «Лісник» (код ЄДРПОУ 36882475) на підставі рішення загальних зборів від 10.06.2018.
Державну реєстрацію цієї юридичної особи проведено 16.02.1988, як садівниче товариство «Лісник» об`єднання «Чернівціліс», з 2009 року ця юридична особа мала назву – садівниче товариство «Лісник» при Чернівецькому обласному управлінні лісового та мисливського господарства, з 29.12.2016 – садівниче товариство «Лісник». Дане садівниче товариство за весь час своєї статутної діяльності не набувало право приватної/колективної власності, право постійного/тимчасового користування земельними ділянками, на території яких здійснювало свою діяльність, відповідно до положень ст. 20 Земельного кодексу УРСР 1970 року, ст. 23 Земельного кодексу УРСР 1990 року (Земельного кодексу України 1992 року), ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України 2001 року.
Надалі, ОСОБА_5 за відплатними договорами купівлі-продажу придбав у власність сусідні земельні ділянки:
– 29.11.2018 – земельну ділянку приватної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7310136300:22:002:0181, площею 0,0727 га, з цільовим призначенням – для ведення індивідуального садівництва;
– 03.10.2019 – ділянку приватної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7310136300:22:002:1220, площею 0,0605 га, з цільовим призначенням – для ведення індивідуального садівництва;
– 03.10.2019 – ділянку приватної власності сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 7310136300:22:002:1222, площею 0,0495 га, з цільовим призначенням – для ведення індивідуального садівництва;
– 03.10.2019 – ділянку приватної власності громадської та житлової забудови з кадастровим номером 7310136300:22:002:0352, площею 0,09 га, з цільовим призначенням – для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та розташований на ній житловий будинок з приналежними до нього господарським будівлями та спорудами.
У 2020 році, не пізніше 25.09.2020, ОСОБА_5 , не здобувши у встановленому законодавством порядку право власності чи користування земельною ділянкою, що унеможливлювало набуття ним права на виконання будівельних робіт на ній у порядку, передбаченому ч.ч. 1, 4, 5 ст. 26, ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п. 5 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2001 № 466, самовільно розпочав будівництво об`єкту нерухомого майна невстановленого функціонального призначення на несформованій земельній ділянці комунальної власності територіальної громади м. Чернівці, між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:22:002:0352, яка перебуває у власності ОСОБА_5 , та 7310136300:24:004:0001, площею 425,7533 га, державної власності, яка на праві постійного користування перебуває у користуванні Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44768034), з цільовим призначенням – для ведення лісового господарства і пов`язаних з ним послуг (категорія земель – землі лісогосподарського призначення).
Під час здійснення будівельних робіт, які проводились невстановленим в ході досудового розслідування способом (підрядним або господарським способом будівництва) та у невстановлений проміжок часу (розпочато не пізніше 25.09.2020 та завершено не пізніше 31.10.2024) ОСОБА_5 збудовано об`єкт нерухомого майна, який знаходиться на несформованій земельній ділянці земель запасу комунальної власності територіальної громади м. Чернівці, площею 0,0461 га, та частині земельної ділянки державної власності з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001, площею 0,0135 га.
Частина земельної ділянки державної власності з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001, площею 0,0135 га, на якій частково розташований вказаний об`єкт нерухомого майна, входить до складу території заказника, розміщеного на цій земельній ділянці.
Згідно з висновком експерта Чернівецького НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/126-24/11800-БТ від 22.11.2024, яким проводилась будівельно-технічна експертиза, даний об`єкт розташований на земельній ділянці, нерозривно пов`язаний із нею і його переміщення є неможливим без знецінення та зміни призначення. Даний об`єкт утворює будівельну систему, пов`язану з землею, яка створена з будівельних матеріалів, напівфабрикатів? устаткування та обладнання в результаті виконання різних будівельно-монтажних робіт та складається з несучих та огороджувальних (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні та підземні приміщення, призначені для перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин та предметів, є нерухомим майном та будівлею, спорудою.
Таким чином, ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість ознайомитися із вимогами законодавства, яким врегульовано питання набуття громадянами права на землю та порядку здійснення будівельних робіт на земельній ділянці, не набувши у встановленому законодавством порядку права власності чи користування на земельну ділянку з визначенням її кадастрового номеру, меж, площі, цільового призначенням, обмежень у використанні, що унеможливлювало набуття права на виконання підготовчих та будівельних робіт на земельній ділянці, невставновленим способом будівництва (господарським чи підрядним) протягом невстановленого періоду часу (підготовчі/будівельні роботи розпочато не пізніше 25.09.2020 та завершено не пізніше 31.10.2024) самовільно здійснив будівництво будівлі та споруди, які відносяться до об`єктів нерухомого майна, на самовільно зайнятій території, загальною площею 0,0596 га, що складається з несформованої земельної ділянки земель запасу комунальної власності територіальної громади м. Чернівці, площею 0,0461 га.
Крім того, частина вищевказаної земельної ділянки (площею 0,0135 га) державної власності з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001, загальною площею 425,7533 га відноситься до особливо цінних земель (землі природно-заповідного фонду).
Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні вину не визнав та пояснив, що є власником приватизованих ділянок №30, 42, АДРЕСА_2 , 43-А, 45, 17 та будівель, які розташовані на цих земельних ділянках. 10.06.2018 року його прийняли в члени садівничого товариства «Лісник» та 27.07.2019 р. виділили земельну ділянку №55 на зборах товариства. Вказав, що регулярно сплачував членські внески за користування земельною ділянкою №55. Пояснив, що оскільки на земельних ділянках №30, 42, 43, 43-А, 45 наявні ознаки зсуву грунту, виникла необхідність встановити підпорну стінку на виділеній земельній ділянці №55. У 2021 році біля будинку за адресою АДРЕСА_3 на приватизованій земельній ділянці №43-А він розпочав будівництво господарської споруди в тому числі для зберігання садового інвентарю з підвалом для зберігання овочів. Вказав, що з лютого 2022 до травня 2023 р. у приміщеннях по АДРЕСА_3 в садівничому товаристві «Лісник» безкоштовно проживали люди, які покинули місце свого проживання у зв`язку з окупацією частини території України. Вказав, що збудував укриття та потім збільшив його за рахунок ділянки АДРЕСА_4 . Укриттю присвоєно №230 та зареєстровано в «книзі обліку споруд подвійного призначення та найпростіших укриттів». Зазначив, що самовільно не займав жодної ділянки, всі описані ділянки належать йому на праві власності, земельна ділянка №55 відповідно до витягу з протоколу загальних зборів садівничого товариства «Лісник» виділена йому, площею 0,0464 га, як члену товариства, за яку він сплачував членські внески. Крім того, поряд із земельною ділянкою №55 розташована земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001, яку я також самовільно не займав та жодний дій не вчиняв.
Незважаючи на покази обвинуваченого ОСОБА_5 суд вважає, що його винність у самовільному будівництві будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, частина якої відноситься до особливо цінних земель (землі природно-заповідного фонду) повністю підтверджується показами потерпілих, свідка в судовому засіданні, дослідженими письмовими доказами.
Представник потерпілої особи Чернівецької обласної військової адміністрації – ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомила суд, що є головним спеціалістом відділу судово-правової та договірної роботи юридичного управління ЧОДА (ЧОВА). Їй відомо про обставини цієї справи, оскільки до них звернувся слідчий і повідомив про них. Вказала, що ОСОБА_5 не звертався до них з приводу земельних ділянок та за отриманням дозволу на початок будівельних робіт. Ні ОСОБА_5 , ні інші особи не звертались до ОДА з приводу землі чи початку будівельних робіт. Оскільки, територія ДП «Ліси України» не огороджена, зазначила, що не знає яку саме земельну ділянку і площу самовільно зайняв ОСОБА_5 .
Представник потерпілої особи Чернівецької міської ради – ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила суд, що є начальником відділу землеустрою управління регулювання земельних відносин департаменту урбаністики та архітектури міської ради. Вказала, що ОСОБА_5 чи інші до ЧМР з приводу відведення земельної ділянки не звертався, також не звертались і з приводу початку будівельних робіт на землі по вулиці Цецинській 57. Також зазначила, що все майно, що знаходиться по АДРЕСА_3 належить ОСОБА_5 .
Представник потерпілої особи Чернівецької міської ради – ОСОБА_9 в судовому засіданні повідомила суд, що є юристом ЧМР та надала пояснення, що від ОСОБА_5 чи інших осіб жодних звернень про землю та надання дозволів на виконання будівельних робіт по вулиці Цецинській 57 та поруч не надходило.
Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні повідомила суд, що є керівником садівничого товариства «Лісник», а з вересня 2021 року – головою садівничого товариства. Зазначила, що у садівничого товариства зберігається генеральний план за 1980 рік. ОСОБА_5 є членом товариства і має у власності 6 земельних ділянок, ці ділянки йому виділялись: ділянка № НОМЕР_1 не приватизована, ОСОБА_5 здійснював за користування нею внески, знає, що на ній розміщена споруда, але її функціонального призначення не знає. Навколо ділянки АДРЕСА_5 знаходяться ділянки – 45, 43, 45а, а ділянка № НОМЕР_1 межує з ДП «Ліси Буковини», однак межових знаків там не було. Крім того, вказала, що на генплані земельна ділянка №55 не значиться. Земля в садівничому товаристві може використовуватись для садівництва та городництва. Вказала, що земельну ділянку №55 ОСОБА_5 виділяв попередній голова товариства, щоб встановити її площу і межі в Департамент не звертались та відповіді не отримували. Також зазначила, що всі земельні ділянки товариства приватизовані та мають кадастрові номери і з винесенням їх меж внатурі.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 підтверджується також письмовими доказами, зокрема фактичне існування об`єкта будівництва та його розташування на місцевості підтверджується протоколом огляду місця події від 31.10.2024 р. з додатками (фототаблиці), згідно з яким здійснено огляд земельної ділянки, що знаходиться між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352 поруч з будинковолодінням АДРЕСА_3 . На момент огляду ділянка не має кадастрового номеру. На момент огляду дана земельна ділянка забетонована конструкцією у вигляді критого навісу. Дах сформований з бетонних плит, опорні стінки з бетону та цегли, стіни бетонні цілісні. Позаду вказаної конструкції знаходиться ще одне крите приміщення. Дане приміщення без вікон та дверей. На даху знаходиться два види сонячних панелей (т. 1, а.п. 19-31); схематичним планом до протоколу огляду місця події від 31.10.2024, згідно з яким бетонна площадка загальною площею 0,0596 га частково розташована на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001 - 0,0135 га, решта 0,0461 га - на неприватизованій території (т. 1, а.п. 44 - 45); протоколом огляду місця події від 14.11.2025 р. з додатками (фототаблиці), згідно з яким здійснено огляд земельної ділянки, що знаходиться між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352 поруч з будинковолодінням №57 по вул. Цецинській м. Чернівці (т.3, а.п. 143-152). Земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:22:002:0352 належить на праві власності ОСОБА_5 (т.1, а.п. 37-38), а земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001 (т.1, а.п. 39-40) належить на праві власності Чернівецькій обласній державній адміністрації, право постійного користування земельною ділянкою – Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України», відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки 401391114, 401390510.
Відповідно до ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. 
З схематичного плану до протоколу огляду місця події від 31.10.2024 видно, що об`єкт нерухомого майна знаходиться частково на несформованій земельній ділянці земель запасу комунальної власності територіальної громади м. Чернівці площею 0,0461 га.
Згідно з протоколом огляду комп`ютерних даних від 04.11.2025 р. (т.3, а.п. 153-168) здійснено пошук місця розташування самовільного будівництва за географічними координатами 48*18’03.4’’ ПнШ, 25*51’02.4” СхД, при виконанні запиту в пошуковому полі «Адресний реєстр» за адресою вул. Цецинська, 57, м.Чернівці Системою відображено домоволодіння з чіткими межами, яке розташоване за адресою вул. Цецинська, 57, м.Чернівці. Відповідно до збережених супутникових зображень земельної ділянки за різні періоди часу встановлено, що станом на 2017-2019 роки та березень 2020 року земельна ділянка була вкрита деревами та чагарниками, надалі у вересні 2020 року на ній уже проглядався підготовлений будівельний майданчик, а на знімках за 2021-2022 роки зафіксовано поступове розміщення на ньому будівельних конструкцій та споруд, кількість яких з часом збільшувалась.
Висновком експерта №СЕ-19/126-24/11800-БТ від 22.11.2024 (том 1,
а.с. 51-58), згідно з яким об?єкт (результат виконання робіт), розташований на земельній ділянці (без кадастрового номеру), яка розташована по вул. Цецинська, поруч з будинковолодінням №57 в м. Чернівці, між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352 є нерухомим майном. Об?єкт (результат виконання робіт), розташований на земельній ділянці (без кадастрового номеру), яка розташована по вул. Цецинська, поруч з будинковолодінням №57 в м. Чернівці, між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352 є спорудою, будівлею.
Відповідно до інформації Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради від 07.11.2024 (т.1, а.с. 95), інформації Департаменту надання адміністративних послуг Чернівецької міської ради №16/02-10/872 від 01.05.2025 (т.1, а.с. 110), обвинувачений не звертався із заявами про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок зокрема між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352 за адресою вул. Цецинська, 57, м. Чернівці, а будь-які рішення про передачу йому спірної земельної ділянки у власність чи користування відсутні.
Крім того, Департамент урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради надав відповіді 18.04.2025 р. (т.1, а.с. 103), 27.05.2025 р. (т.1, а.п. 153), що згідно з наявною в департаменті інформацією документи, що посвідчують право власності на землю чи постійного користування землею садівничому товариству «Лісник» (код ЄДРПОУ 36882475) не видавались. На основному кресленні Генерального плану м.Чернівці не позначено межі окремих садівничих товариств, тому надання даного картографічного матеріалу з позначенням чіткої межі території садівничого товариства «Лісник» не видається можливим, детальний план чи комплексний план просторового розвитку щодо запитуваної території не розроблявся. Департаментом надано копії рішень виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.12.1987р. №340/13 (т.1, а.п. 98-99) та від 19.04.1988р. №105а/4 (т.1, а.п. 100), копію генерального плану садівничого товариства «Лісник» М1:1000. Копія рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 15.12.1987р. №340/13 також надавались садівничим товариством «Лісник», яким погоджено місце розташування колективного садівничого товариства міського виробничого тресту зеленого господарства на земельній ділянці розміром 2,5 га по вул. Роменській (т.1, а.п. 90).
Також матеріалами кримінального провадження підтверджено відсутність у ОСОБА_5 дозвільних документів на виконання будівельних робіт, документів про введення об`єкта в експлуатацію та правовстановлюючих документів на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна.
Із досліджених судом статуту СТ «Лісник» (т.1, а.п. 61-74), списку членів товариства (т.1, а.п. 86-87, т.2, а.п. 5-8), довідки про сплату членських внесків (т.1, а.п. 75), витягу з протоколу №3 загальних зборів від 10.06.2018 про прийняття ОСОБА_5 у члени товариства (т.1, а.п. 76-77) та витягу з протоколу №3 від 27.07.2019 про виділення земельної ділянки (т.1, а.п. 79-80) встановлено лише факт членства обвинуваченого у товаристві та прийняття рішення загальних зборів про виділення йому земельної ділянки №55 площею 0,0464 га.
Разом з тим, дослідженим у судовому засіданні генеральним планом СТ «Лісник» (т.1, а.п. 84) встановлено, що земельна ділянка №55 на ньому відсутня. Ділянка під цим номером також відсутня у рішенні ВК Чернівецької міської ради народних депутатів від 04.03.1994 р. №136/5 про передачу безоплатно у власність громадянам земельних ділянок, в тому числі Садівничому товариству «Лісник» (т.1, а.п. 115-117). Департаментом надано викопіювання з позначенням меж земельних ділянок на топографічному плані м. Чернівці та матеріалах Google Satellite, де також відсутня ділянка №55 (т.1, а.п. 156-157)
Крім того, згідно з матеріалами архівного відділу Чернівецької міської ради (т.1, а.п. 114-151), члени СТ «Лісник» зверталися до Чернівецької міської ради з заявами про передачу земельних ділянок безоплатно у приватну власність, до яких долучалися, зокрема, довідки голови садівничого товариства щодо закріплення за відповідними особами земельних ділянок. Водночас у зазначених архівних матеріалах відсутні будь-які відомості щодо закріплення, користування чи передачі у власність земельної ділянки №55.
Таким чином, досліджені судом докази не містять відомостей про проходження земельною ділянкою №55 передбаченої законодавством процедури набуття права власності, яка передбачала не лише прийняття рішення органом місцевого самоврядування, а й послідовне вчинення всіх необхідних дій, зокрема звернення члена садівничого товариства із відповідною заявою, підтвердження головою товариства факту користування земельною ділянкою та прийняття компетентним органом рішення про передачу такої земельної ділянки у власність. Відсутність відомостей про проходження вказаного комплексу дій свідчить про відсутність належного документального підтвердження виникнення права власності на земельну ділянку №55.
Крім того, будь-яких графічних матеріалів, документації із землеустрою чи інших документів, які б дозволяли визначити місце розташування земельної ділянки №55 та підтверджували її знаходження між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352, суду не надано.
Згідно з протоколом огляду комп`ютерних даних з додатками до нього від 04.11.2025 року (т.2, а.п. 50-152), зокрема за загальними відомостями про земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:24:004:0001 (т.2, а.п. 129-152) площею 425,7533 га, право власності – Чернівецька обласна державна адміністрація, право постійного користування земельною ділянкою - Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України», відомості про обмеження у використанні земельної ділянки: заказники 425,5247 га (підстава для виникнення обмеження у використанні земельної ділянки: Закон України «Про природно-заповідний фонд України); регіональні ландшафтні парки 0,2286 га, прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах 2,7127 га, прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах 4,8213 га, прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах 7,6581 га, прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах 0,4357 га, прибережна захисна смуга вздовж річок навколо водойм та на островах 12,9432 га, охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи 2,7665 га, охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи 0,0341 га, охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи 0,0105 га, охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи 0,0008 га, охоронна зона навколо (уздовж) об`єкта енергетичної системи 0,0970 га. У поземельній книзі земельної ділянки кадастровий номер 7310136300:24:004:0001 також зазначено відомості про обмеження у використанні земельної ділянки, відомості про суб`єкта, для якого встановлено сервітут, обмеження, обтяження, емфітевзис чи суперфізій – Державне підприємство «Чернівецьке лісове господарство», АТ «Чернівціобленерго».
Диспозиції окремих частин ст. 197-1 КК України нерозривно пов`язані між собою, оскільки стосуються самовільного зайняття особою земельної ділянки, самовільного будівництва на ній окремих будівель або споруд з посиланням на інші окремі кваліфікуючі ознаки указаних дій, зокрема пов`язані з особливостями їх наслідків (частина перша), особливостями суб`єкта або предмета таких дій (частини друга, четверта).
Самовільне зайняття земельної ділянки - це фактичне заволодіння (чи заволодіння і користування) земельною ділянкою або її частиною, вчинене в особистих інтересах або інтересах інших осіб тим, кому ця ділянка у встановленому порядку не надавалась у володіння і користування або не передавалась у власність, або за відсутності вчинення правочину щодо такої земельної ділянки (чи щодо об`єкта, розташованого на земельній ділянці). Самовільне зайняття земельної ділянки також має місце і у випадку, коли власник або законний володілець земельної ділянки самовільно змінює її межі, приєднуючи частину суміжних земель до своєї ділянки, у незаконному огороджуванні ділянки, знищенні і встановленні «своїх» межових знаків та в інших випадках.
Суд зауважує, що юридичними ознаками самовільного зайняття земельних ділянок є: вчинення будь-яких дій, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки (активна поведінка); відсутність відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду); відсутність вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки; не визнання дій щодо земельної ділянки правомірними жодним нормативним актом. Причому земельна ділянка для винуватої особи є чужою, вона не має необхідних і достатніх прав на володіння, користування чи розпорядження ділянкою як власник чи як особа, якій надано право постійно чи тимчасово володіти і користуватися нею. Самовільне зайняття земельної ділянки має місце і у випадку, коли власник або законний володілець земельної ділянки самовільно змінює її межі, приєднуючи частину суміжних земельних ділянок до своєї ділянки.
Відповідно до висновку, викладеного в ухвалі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 травня 2024 року у справі № 353/999/23 (провадження № 51-523 км 24) першим днем початку перебігу строку давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідною частиною ст. 197-1 КК України є день припинення вчинення особою відповідного триваючого злочинного діяння, а не день, з якого таке діяння досягнуло стадії закінченого злочину, оскільки злочини, передбачені відповідними частинами ст. 197-1 КК України мають триваючий характер.
Також, Верховний Суд у своїй постанові від 25.10.2022 у справі № 359/885/20 сформував правову позицію, згідно з якою стаття 197-1 КК України передбачає відповідальність за два самостійних (хоч і пов`язаних між собою ) злочини - самовільне зайняття земельної ділянки, яким завдано значної шкоди її законному володільцю або власнику (ч. 1) і самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій ділянці (ч. 3). Відповідальність за їх вчинення обтяжують кваліфікуючі ознаки, вказані, відповідно у ч. 2 та ч. 4 коментованої статті.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.197-1 КК Україні, полягає у самовільному зайнятті земельної ділянки, а кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 цієї статті, - у самовільному будівництві будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці.
У злочинах із матеріальним складом суспільно небезпечні наслідки, передбачені як обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину (основного або кваліфікованого). Такі наслідки зафіксовані у диспозиції норми Особливої частини КК України або випливають з неї і становлять собою заподіяну об`єкту кримінально-правової охорони шкоду, визначену у кількісному та (або) якісному відношенні. Особливість наслідків як ознаки складу конкретного злочину полягає і в тому, що такі ознаки охоплюються умислом або необережністю винного. Це положення випливає із законодавчих визначень умислу та необережності (ст. ст. 24, 25 КК України).
Аналіз ч. 1 ст. 197-1 КК України свідчить про те, що ознаки об`єктивної сторони злочину, передбаченого цією нормою, закріплені в законі за допомогою вказівки на: 1) суспільно небезпечне діяння (самовільне зайняття земельної ділянки); 2) суспільно небезпечні наслідки (значна шкода власникові або законному володільцеві земельної ділянки). Звідси випливає, що злочин, описаний у ч. 1 ст. 197-1 КК України, є злочином із матеріальним складом, обов`язковими ознаками якого є діяння, наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками.
Водночас слід зазначити, що кваліфікуючими ознаками самовільного зайняття земельної ділянки є вчинення цього кримінального правопорушення:
1) особою раніше судимою за ст. 197-1 КК України;
2) групою осіб;
3) щодо земельних ділянок особливо цінних земель, земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель (ч. 2 ст.197-1 КК України).
При цьому кваліфікуючими ознаками самовільного будівництва будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці:
1) ведення такого будівництва на земельній ділянці, зазначеній у ч.2 ст. 197-1 КК України;
2) вчинення його особою, раніше судимою за такий самий злочин або злочин, передбачений ч. 3 ст.197-1(ч. 4 ст.197-1).
Отже, буквальне тлумачення ч. 2 ст.197-1 КК України дозволяє стверджувати, що самовільне зайняття земельної ділянки за наявності хоча б однієї кваліфікуючої ознаки, вказаної у цій кримінально-правовій нормі, має тягнути не адміністративну, а кримінальну відповідальність незалежно від розміру шкоди, завданої власнику або законному володільцю цієї земельної ділянки.
Зі змісту ж ч. 3 ст. 197-1 КК України не випливає, що злочином визнається самовільне будівництво будівлі (споруди) лише за умови, що самовільне зайняття земельної ділянки заподіяло значну шкоду. Вказівка у ч. 3 ст. 197-1 КК України на земельну ділянку, «зазначену у частині першій цієї статті», означає тільки те, що самовільно зайнята земельна ділянка як місце самовільного будівництва не належить до числа земель з особливим правовим режимом, перерахованих у ч. 2 ст. 197-1 КК України
Водночас витрати на знесення будівель і споруд, які самочинно збудовані на самовільно зайнятих земельних ділянках, не повинні враховуватись при визначенні розміру заподіяної шкоди в порядку застосування ч. 1 ст. 197-1 КК України, а отже вказана шкода власникові земельної ділянки чи землекористувачеві є результатом не самовільного зайняття земельної ділянки, а самовільного будівництва на такій ділянці - самостійного злочину, виділеного в окремий склад у ч. 3 ст. 197-1 КК України.
Окрім того, на переконання колегії суддів про самостійний (окремий) склад злочину свідчить і те, що санкція ч. 1 і ч. 3 ст. 197-1 КК України серед обов`язкових альтернативних покарань передбачає таке покарання, як арешт на строк до шести місяців. А це означає, що у випадку, якщо в ч. 3 ст. 197-1 КК України закріплено не самостійний склад злочину, а кваліфікуючу ознаку, то дії винних осіб, які вчинили як злочин, передбачений ч. 1 ст. 197- 1 КК України, так і злочин, передбачений ч. 3 цієї статті, можуть каратися однаково, що не враховує суспільну небезпеку основного та кваліфікованого складів злочинів.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку: 1) ч. 3 ст. 197-1 КК України містить самостійний склад кримінального правопорушення; 2) для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим.
Враховуючи усталену судову практику тлумачення і застосування ч. 3 ст. 197-1 КК України, існування якої привносить у положення цієї норми необхідну правову визначеність в аспекті вимог ст. 7(1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, полягає в тому, що для кваліфікації самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди не є обов`язковим.
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 04.09.2025 у справі № 753/4989/23 (провадження № 51-5091 км 24).
Отже, відсутність визначення розміру шкоди саме по собі не свідчить про недоведеність обвинувачення та не виключає кримінальної відповідальності, а саме по собі встановлення конкретного розміру шкоди не є обов`язковою конструктивною ознакою складу кримінального правопорушенняза ч. 3ст. 197-1, ч. 4 ст. 197-1КК України.
Крім того, у постанові Верховного Суду від 25.05.2026 у справі № 581/871/23 (провадження № 51-4048км25) визначено, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, є право власності на землю, водночас обов`язковим додатковим об`єктом - є порядок будівництва будівель чи споруд. Вказаний порядок мав би визнаватись основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, якби у цій нормі фігурувало лише самовільне будівництво не у зв`язку із самовільним зайняттям земельної ділянки. Проте відповідно до чинної редакція ст. 197-1 КК України ключовим є самовільне зайняття земельної ділянки. Самовільне будівництво нерозривно пов`язане з порушенням прав на землю і свідчить про більшу небезпеку діяння, караного за ч. 4 ст. 197-1 КК України, адже особа, яка його вчиняє, ставить себе на місце власника (землекористувача), реалізуючи право останнього на забудову земельної ділянки.
Об`єктивною стороною є будь-які дії, які свідчать про будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці на землях в охоронній зоні.
Самовільне будівництво будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці полягає у веденні на такій ділянці без належного дозволу будівельних робіт, виконанні монтажних робіт по спорудженню певних будівель, споруд тощо.
Суб`єктивна сторона характеризується як прямим, так і непрямим умислом. Відкритість, добросовісність володіння та користування чужою земельною ділянкою не можуть бути ознаками, які виключають умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, адже в такому разі особа також усвідомлює, що використання земельної ділянки не ґрунтується на будь-яких правових підставах і здійснюється, як правило, без відома власника земельної ділянки.
Споруда - це об`ємна, площинна або лінійна наземна, надземна чи підземна будівельна система (інженерно-будівельний об`єкт), що не належить до будівель і яка складається з несучих та в окремих випадках з огороджувальних конструкцій і призначена до виконання виробничих процесів різних видів, зберігання матеріалів, виробів, устаткування, для тимчасового перебування людей, пересування людей та вантажів тощо (наприклад, цех, склад, сарай, гараж, погріб, вежа, міст, тунель). Для кваліфікації за ч. 3 ст. 197-1 КК України не має значення те, яке призначення має самовільно збудована будівля або споруда - житлово-цивільне, комунальне, промислове або інше.
Тому посилання ОСОБА_5 на те, що ним за власні кошти було збудовано укриття та надання стороною захисту доказів належного стану укриття та можливості його використання для укриття населення не мають значення для кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 3, ч. 4. ст. 197-1 КК України.
Водночас, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 197-1 КК України є правильною та відповідає встановленим у судовому засіданні фактичним обставинам кримінального провадження.
Відповідно до підпункту «г» частини 1 статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.
Відповідно ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», до природно-заповідного фонду України належать, зокрема, штучно створені об`єкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, пам`ятки природи, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва. Заказники, пам`ятки природи, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`яткисадово-паркового мистецтва залежно від їх екологічної і наукової, історико-культурної цінності можуть бути загальнодержавного або місцевого значення.
Згідно ст. 44 Земельного кодексу України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).
Згідно з протоколом огляду комп`ютерних даних з додатками до нього від 04.11.2025 року (т.2, а.п. 50-152), зокрема за загальними відомостями про земельну ділянку кадастровий номер 7310136300:24:004:0001 (т.2, а.п. 129-152) площею 425,7533 га, право власності – Чернівецька обласна державна адміністрація, право постійного користування земельною ділянкою - Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України», відомості про обмеження у використанні земельної ділянки: заказники 425,5247 га (підстава для виникнення обмеження у використанні земельної ділянки: Закон України «Про природно-заповідний фонд України).
З моменту створення зазначеного об`єкту природно-заповідного фонду він набув особливого, виключного статусу та імперативно віднесений до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, будь-яких рішень щодо скасування такого статусу, зміни цільового призначення або його вилучення уповноваженими органами не приймалось.
Таким чином, земельна ділянка кадастровий номер 7310136300:24:004:0001 площею 425,7533 га відноситься до заказників та має статус особливо цінних земель. Самовільно збудована ОСОБА_5 бетонна площадка загальною площею 0,0596 га частково розташована на вищевказаній земельній ділянці – 0,0135 га.
Враховуючи, що об`єкт самовільного будівництва розміщений, у тому числі, на земельній ділянці, яка відноситься до особливо цінних земель, наявні передбачені законом кваліфікуючі ознаки складу кримінального правопорушення, встановленого ч. 4 ст. 197-1 КК України.
Той факт, що лише частина самовільно збудованого об`єкта розташована в межах земель природно-заповідного фонду, не виключає кримінально-правового значення такої обставини та не спростовує наявності у діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 197-1 КК України, оскільки закон не ставить кваліфікацію за цією нормою у залежність від того, чи розміщений об`єкт повністю або частково на особливо цінних землях.
Враховуючи встановлені судом обставини суд, прийшов до висновку, що досліджених судом і покладених в основу вироку доказів в їх сукупності, достатньо для визнання обвинуваченого винним поза розумним сумнівом.
Проаналізувавши наведені докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. ч. 3 ст. 197-1 КК України, як самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці та за ч. 4 ст. 197-1 КК України, як самовільне будівництво будівель та споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці особливо цінних земель.
Невизнання обвинуваченим вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень визнається судом, як метод його захисту з метою уникнути відповідальності за вчинене і спростовується вищенаведенимидоказами.
Суд не може погодитись з заявленими доводами захисника щодо недопустимості доказів, оскільки слідчі дії, здійснені слідчим слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області майором поліції ОСОБА_11 з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42024266010000263 від 15.10.2024 до 19.11.2025, проведені неналежним суб?єктом, оскільки у даному кримінальному провадженні відсутня постанова про призначення слідчої групи або ж призначення слідчого.
Так, Об?єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14.02.2022 у справі №477/426/17 відступлено від висновку, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного кримінального суду від 04.10.2021 у справі №724/86/20, та вказано наступне.
На виконання завдань кримінального провадження спрямоване прийняття відповідних процесуальних рішень, пов`язаних з початком, ходом здійснення і закінченням досудового розслідування. Належна правова процедура повинна застосовуватися як під час судового розгляду, так і на стадії досудового розслідування. Її недотримання тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод права на справедливий суд.
Розділ ІV Кримінального процесуального кодексу регламентує порядок здійснення судового провадження у суді першої інстанції. Стадія підготовчого судового провадження завершується ознайомленням учасників судового провадження з матеріалами кримінального провадження. В ч. 1 ст. 317 КПК України визначається зміст поняття «матеріали кримінального провадження», які можуть також мати назву «кримінальна справа». Основним документом кримінальної справи є обвинувальний акт (клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності), до якого долучаються: (а) згідно з ч. 4 ст. 291 КПК України - реєстр матеріалів досудового розслідування (реєстр відповідно до ст. 109 КПК України містить: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дата і строк його застосування); цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування; розписка або інший документ, що підтверджує отримання цивільним відповідачем копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування не до підозрюваного; (б) довідка прокурора про те, що сторони кримінального провадження письмово підтвердили протилежній стороні, а потерпілий - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів досудового розслідування із зазначенням найменування таких матеріалів згідно зі ст. 290 КПК України.
Після призначення справи до судового розгляду головуючий повинен забезпечити учасникам судового провадження можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, якщо вони про це заявлять клопотання. Якщо учасники судового провадження не скористалися правом на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, це не перешкоджає подальшому провадженню.
Визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження регламентується статтею 349 КПК України. Кримінальний процесуальний закон не встановлює чітко визначеного порядку і послідовності дослідження під час судового розгляду доказів. Відсутність встановленого єдиного порядку в цьому напрямі свідчить про те, що законом підтримується пізнавальний підхід до дослідження доказів за умови встановлення чіткого порядку проведення судового розгляду (вимоги закону до правил проведення допиту обвинуваченого, свідків, потерпілих, експертів, дослідження речових доказів, документів тощо), визначеного кримінальним процесуальним законом. Право визначити обсяг доказів, які підлягають дослідженню, та порядок їх дослідження, належить суду, з врахуванням точки зору учасників судового провадження і специфіки конкретних обставин справи (ставлення обвинуваченого до пред`явленого обвинувачення, характер вчиненого злочину, повнота показань свідків, кількість епізодів злочинів тощо), яка стала предметом судового розгляду.
Всі учасники судового розгляду зацікавлені у встановленні найбільш доцільного і ефективного порядку дослідження доказів та їх обсягу. Тому ще до початку судового розгляду вони можуть підготувати свої пропозиції щодо обсягу і порядку дослідження доказів, а потім надати їх суду у письмовому вигляді або усно. Сам же обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження в разі необхідності можуть бути змінені ухвалою суду упродовж судового розгляду за власною ініціативою або клопотанням сторін кримінального провадження. Згідно з ч. З ст. 349 КПК України суд має право прийняти рішення про проведення скороченого судового розгляду і визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справи та розміру цивільного позову, які ніким не оспорюються.
Документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомостей, які можуть бути використані як докази фактичних обставин, що встановлюються під час кримінального провадження (ч. 1 ст. 99 КПК України). Документи є процесуальним джерелом доказів. У кримінальному провадженні лише той документ відповідає вимогам належності, якщо він прямо чи непрямо підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. ст. 91 КПК України), та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, отриманих у встановленому законом порядку. За ініціативою суду або за клопотанням учасників судового провадження документи повинні бути оголошені в судовому засіданні та пред`явлені для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності іншим учасникам кримінального провадження в будь-який момент судового розгляду. Документ може оголошуватися повністю або лише в частині, яка стосується справи.
Процесуальне рішення про призначення групи слідчих, старшого слідчої групи, зміну групи слідчих чи об`єднання матеріалів досудових розслідувань не є самостійним доказом у кримінальному провадженні. Відповідно достатті 84 КПК Українидоказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченомуКПК Українипорядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Процесуальні ж документи, які стали підставою для здійснення досудового розслідування уповноваженими особами, не є документами у розумінні частини другоїстатті 99 КПК України, оскільки не містять зафіксованих та зібраних відповідними суб`єктами фактичних даних про протиправні діяння окремих осіб або групи осіб.
Згідно ст. 363 КПК України після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами головуючий у судовому засіданні з`ясовує в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме. У разі заявлення клопотань про доповнення судового розгляду суд розглядає їх, у зв`язку з чим має право ставити запитання сторонам чи іншим учасникам кримінального провадження. За відсутності клопотань або після вирішення клопотань, якщо вони були подані, суд постановляє ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і переходить до судових дебатів.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.ч. 1, 2, 6 вказаної статті). Під час судового розгляду учасники судового провадження мають право заявляти клопотання у відповідності до вимог ст. 350 КПК України.
Таким чином, виходячи з системного аналізу норм КПК України, колегія суддів вважає, що у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне питання щодо перевірки доказів з огляду на їх належність та допустимість, суд має перевірити ці обставини, в тому числі шляхом витребування та приєднання до справи відповідних процесуальних документів з подальшим наданням їм оцінки.
Стороною обвинувачення надано суду постанову про визначення слідчого від 19.10.2024 (т.4, а.п. 96) та постанову про визначення групи слідчих від 19.10.2024 (т.4, а.п. 97), а також скриншоти з Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.4, а.п. 98-100), з яких суд робить висновок, що слідчі дії, здійснені належним суб`єктом, а саме слідчим слідчого відділу Чернівецького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області майором поліції ОСОБА_11 .
Крім того, суд не бере до уваги доводи сторони захисту щодо невідповідності особи спеціаліста, зазначеної у постанові слідчого від 29.10.2024 про залучення спеціаліста, особі, яка брала участь в огляді місця події. Досліджені судом докази свідчать про те, що зазначена невідповідність зумовлена технічною опискою у постанові слідчого, а фактично до проведення слідчої дії був залучений інженер-землевпорядник ОСОБА_12 , який проводив вимірювання та виготовив схематичний план місця події.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколу огляду місця події від 31.10.2024 з підстав невизначеності місця розташування земельної ділянки, яка була об`єктом огляду. Як встановлено під час судового розгляду, відповідно до протоколу огляду місця події від 31.10.2024 об`єктом огляду визначено земельну ділянку, розташовану між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352. Водночас, сторона захисту посилалася на те, що зазначена земельна ділянка нібито відповідає земельній ділянці № 55, яка, згідно з протоколом №3 загальних зборів садівничого товариства «Лісник» від 27.07.2019, була виділена ОСОБА_5 (т.1, а.п. 79-82), однак відповідний номер земельної ділянки відсутній на генеральному плані садівничого товариства «Лісник», який був досліджений судом.
Крім того, матеріали кримінального провадження не містять документальних підтверджень, у тому числі графічних матеріалів чи матеріалів землевпорядкування, які б підтверджували розташування земельної ділянки № 55 саме між земельними ділянками з кадастровими номерами 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352.
Судом також враховано, що сумарна площа земельних ділянок, приватизованих членами садівничого товариства «Лісник», становить 4,5188 га, тоді як рішеннями виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів для потреб товариства було відведено 3,5 га землі. Крім того, аналіз оригіналу та копії генерального плану садівничого товариства «Лісник», досліджених у судовому засіданні, свідчить про відсутність відомостей про внесення змін до нього, у тому числі на підставі рішень органів місцевого самоврядування, які б передбачали зміну меж земельних ділянок. 
Суд бере до уваги положення пункту 6 Постанови Верховної Ради УРСР № 563-XII від 18.12.1990 «Про земельну реформу», відповідно до яких громадяни, підприємства, установи й організації, які мали у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Земельного кодексу Української РСР, були зобов`язані оформити право власності або право користування землею. Рішенням Конституційного Суду України № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнано неконституційним законодавче обмеження строку такого оформлення, у зв`язку з чим право на оформлення (переоформлення) права власності або користування земельними ділянками є безстроковим. Суд також враховує положення статті 51 Земельного кодексу УРСР (у редакції 1970 року), згідно з якою підприємствам, організаціям і установам могли надаватися земельні ділянки для колективного садівництва та городництва, а також положення статті 57 Земельного кодексу України (у редакції 1992 року), відповідно до яких земельні ділянки для колективного садівництва складаються із земель загального користування, що перебувають у колективній власності кооперативу, та земель, що перебувають у приватній власності членів кооперативу. Зазначені норми свідчать про необхідність належного оформлення прав на земельні ділянки відповідними суб`єктами.
Дослідженими судом доказами встановлено, що рішеннями виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів 1987–1988 років земельна ділянка була відведена виробничому лісозаготівельному об`єднанню «Чернівецьліс». Водночас, згідно з інформацією Головного управління Держгеокадастру у Чернівецькій області та Департаменту урбаністики та архітектури Чернівецької міської ради, правопосвідчувальні документи на земельні ділянки виробничому лісозаготівельному об`єднанню «Чернівецьліс» та Чернівецькому обласному управлінню лісового та мисливського господарства не видавалися. Крім того, суд враховує положення статті 92 Земельного кодексу України, якою визначено вичерпний перелік осіб, що можуть набувати земельні ділянки на праві постійного користування, до якого садівничі товариства не віднесені. Водночас, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про оформлення садівничим товариством «Лісник» прав на земельні ділянки у встановленому законом порядку. За таких обставин наведені стороною захисту доводи не свідчать про порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення огляду місця події та самі по собі не є підставою для визнання протоколу огляду місця події від 31.10.2024 і похідних від нього доказів недопустимими.
Суд також відхиляє доводи сторони захисту про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001 не була об`єктом огляду під час проведення огляду місця події 31.10.2024.
Як встановлено судом, 15.10.2024 на підставі інформації Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області № 75/43/255 від 14.10.2024 (рапорту № 75/43/254 від 10.10.2024) до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за №42024266010000263 за фактом самовільного будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці (т.1, а.п. 9).
Однією із слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні був огляд місця події, проведений 31.10.2024. Організація та проведення зазначеної слідчої дії ґрунтувалися на відомостях, викладених у рапорті Управління Служби безпеки України в Чернівецькій області, які стали підставою для початку досудового розслідування. Метою проведення огляду місця події було встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, зокрема координат поворотних точок меж самовільно збудованого об`єкта на самовільно зайнятій земельній ділянці та його точного місця розташування. З цією метою до проведення огляду місця події в порядку статті 71 Кримінального процесуального кодексу України було залучено спеціаліста – інженера-землевпорядника, який здійснив визначення координат поворотних точок меж об`єкта та за результатами виконаної роботи склав схематичний план, що є додатком до протоколу огляду місця події від 31.10.2024. Саме за результатами проведених спеціалістом вимірювань та відображення їх у схематичному плані було встановлено, що самовільно збудований об`єкт розташований, у тому числі, частково на земельній ділянці з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001.
За таких обставин твердження сторони захисту про те, що зазначена земельна ділянка не була об`єктом огляду під час проведення огляду місця події 31.10.2024, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не свідчать про недопустимість протоколу огляду місця події або похідних від нього доказів.
Крім того, клопотання про недопустимість доказів сторони захисту містить аргументацію, що в протоколі огляду місця події зазначено, що об`єктом огляду є земельна ділянка, яка розташована між земельними ділянками з кадастровими номерами: 7310136300:24:004:0001 та 7310136300:22:002:0352. Тобто оглядається тільки одна земельна ділянка. Однак схематичний план до вказаного протоколу огляду місця події значно відрізняється від об`єкту огляду, а саме у вказаному плані відображена інформація щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером: 7310136300:24:004:0001 із проведенням відповідних замірів, проте дана ділянка не була об`єктом огляду.
Суд вважає, що саме по собі відображення на схематичному плані частини земельної ділянки з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001 не свідчить про вихід спеціаліста за межі наданих йому повноважень, оскільки такі дії були необхідними для фіксації фактичного розташування об`єкта будівництва та виконання поставленого перед спеціалістом постановою від 29 жовтня 2024 р. (т.1, а.п. 41-42) завдання щодо визначення координат його поворотних точок. З огляду на те, що за результатами проведених вимірювань було встановлено накладення бетонної площадки на земельну ділянку з кадастровим номером 7310136300:24:004:0001, відображення її частини на схематичному плані було необхідним для повної та об`єктивної фіксації фактичного розташування об`єкта будівництва, його меж та координат. Отже, такі дії спеціаліста були безпосередньо пов`язані з виконанням поставленого перед ним завдання та не свідчать про вихід за межі наданих йому процесуальних повноважень.
Під час судового розгляду клопотання сторони захисту, судом не встановлено ознак очевидної недопустимості доказів, тому суд надає оцінку доказам за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.
Аналізуючи вищезазначені доводи сторони захисту як підставу недопустимості доказів сторониобвинувачення, суд приходить до наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Пунктом 1 частини 2 статті 87 КПК передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотним порушенням прав людини і основоположних свобод отримання доказів внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
Вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи. В разі, якщо суд дійде висновку про необхідність визнати недопустимими докази, отримання яких потребує попереднього дозволу суду і такий дозвіл був отриманий, суд повинен зазначити, в чому саме полягають порушення при наданні судом відповідного дозволу і яких саме суттєвих умов вони стосуються.
Таким чином, ретельно проаналізувавши всі доводи сторони захисту, суд дійшов висновку, що жодне із наведених тверджень сторони захисту не свідчить про істотне порушення прав обвинуваченого. Суд зважив на всі аргументи і дійшов висновку, що процесуальні дії були проведенні з дотриманням законодавства, а права обвинуваченого на захист, змагальність сторін та справедливий судовий розгляд були повністю забезпеченні.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить з наступного.
Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 відсутні.
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_5 встановлено, що він має зареєстроване місце проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання суд, згідно з вимогами ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких згідно зі ст. 12 КК України є кримінальним проступком (ч.3 ст. 197-1 КК України) та інше - нетяжким злочином (ч.4 ст. 197-1 КК України), відсутність обставин, які обтяжують його покарання, дані про особу обвинуваченого та те, що він раніше не судимий.
Підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання за ч. 3 ст. 197-1 КК України у виді обмеження волі та за ч. 4 ст. 197-1 КК України у виді позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
Водночас, суд реалізуючи принципи законності, справедливості та індивідуалізації покарання, оцінюючи конкретні обставини справи, що характеризують вчинені злочинні діяння, їх наслідки, тяжкість вчиненого, особу винного, суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання і на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням певних обов`язків, встановлених ст. 76 КК України.
На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, запобігання вчинення нових злочинів як самою обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.
У справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 (заява № 10249/03) Європейський суд з прав людини зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст.374 КПК України суд у вироку вирішує питання, зокрема, про заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
Діючим запобіжним заходом відносно  ОСОБА_5 є застава в розмірі 60560грн. На думку суду, цей захід необхідно залишити в силі до набрання вироком законної сили, а після набрання вироком законної сили застава підлягає поверненню заставодавцю.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.
Також суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертизи в сумі 9550,80 грн.
Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 371-376, 395 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4 ст. 197-1 КК України і призначити йому покарання: за ч. 3 ст. 197-1 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, за ч. 4 ст. 197-1 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначити ОСОБА_5 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 1 (одного) року позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком один рік і встановити йому обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Запобіжний захід ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишити у вигляді застави.
На підставі ст. 182 ч. 11 КПК України після набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_5 повернути заставодавцю ОСОБА_5 суму 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень, внесену в якості застави згідно з квитанцією №2126-4164-6394-0882 від 27.10.2025 року на рахунок одержувача ДКСУ у м. Києві, банк одержувача: Державна казначейська служба України, м.Київ, рахунок одержувача UA538201720355259001000082901.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 9550 (дев`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят) гривень 80 коп.
Речові докази по справі: 
- диски з відеозаписами та флеш-носії, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня йогопроголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: