ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 вересня 2026 року | справа № 380/12376/26
м. Львів
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та бездіяльності, зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати старшому солдату ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за весь період проходження військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року із застосуванням штучно обмеженої та заниженої розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 гривні. 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити повний помісячний перерахунок грошового забезпечення старшого солдата ОСОБА_1 за період проходження військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року включно, обчисливши розмір посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням розрахункової величини — розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного відповідного календарного року (а саме: у 2021 році - 2270,00 грн; у 2022 році - 2481,00 грн; у 2023 році - 2684,00 грн; у 2024 році - 3028,00 грн; у 2025 році - 3028,00 грн; у 2026 році - 3328,00 грн), з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення за вказаний період. 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України на основі заново обчислених (збільшених) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням донарахувати та виплатити ОСОБА_1 всі щомісячні додаткові види грошового забезпечення, розмір яких обчислюється у відсотках від базових окладів за період з 28.05.2021 по 20.03.2026 року (включаючи надбавку за вислугу років у розмірі 25%, щомісячну надбавку за особливості проходження служби в розмірі 50%, щомісячну премію в розмірі 530% та суми індексації грошового забезпечення), з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум грошового забезпечення за вказаний період. 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та доплату одноразових фінансових нарахувань, призначених ОСОБА_1 при звільненні та виключенні зі списків особового складу установи згідно з наказом № 82 від 20.03.2026 року, взявши за основу оновлений (збільшений) розмір грошового забезпечення Позивача, а саме здійснити нарахування та виплату: Одноразової грошової допомоги при звільненні, яка виплачується у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (за 4 повні роки безперервної служби за контрактом), з одночасним нарахуванням та виплатою щомісячної грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44. 
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати старшому солдату ОСОБА_1 при остаточному розрахунку під час звільнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік. 
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого з належного (перерахованого) грошового забезпечення Позивача із застосуванням як розрахункової бази прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року у розмірі 3328,00 гривень, з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що у період з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року проходив військову службу за контрактом у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 20 березня 2026 року № 82, старшого солдата ОСОБА_1 з 20 березня 2026 року звільнено з військової служби в запас за закінченням строку контракту (згідно з підпунктом «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу») та виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Вислуга років позивача на момент звільнення у календарному обчисленні становила 04 роки 09 місяців 22 дні.
Позивач вказує, що протягом усього періоду проходження ним військової служби (з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року) фінансово-економічний орган відповідача проводив обчислення розмірів його посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням штучно замороженої та заниженої розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року (в розмірі 1762,00 грн). За твердженням позивача, такі дії відповідача суперечать відновленій з 29 січня 2020 року первісній редакції пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» та законам України про Державний бюджет України на 2021-2026 роки, якими щорічно встановлювалися вищі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року.
Систематичне заниження базових окладів призвело до ланцюгового недоотримання позивачем усіх щомісячних додаткових та похідних видів грошового забезпечення, розмір яких чинним законодавством визначено у відсотковому співвідношенні від посадового окладу та окладу за військовим званням (зокрема, щомісячної надбавки за вислугу років у розмірі 25%, щомісячної надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50%, щомісячної премії у розмірі 530%), індексації грошового забезпечення, а також виплат при остаточному розрахунку під час звільнення.
Крім того, позивач зауважує, що під час здійснення остаточного розрахунку при звільненні відповідач допустив протиправну бездіяльність та прийняв незаконні рішення, позбавивши його гарантованих державою соціальних виплат. Зокрема, у тексті наказу командира частини від 20 березня 2026 року № 82 відповідач зазначив про невиплату одноразової грошової допомоги при звільненні (вважаючи позивача «негідним» цієї виплати), а також констатував, що матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік позивачу не виплачувалася.
Позивач звертає увагу, що 22 травня 2026 року направив на адресу відповідача письмовий запит щодо перевірки правильності нарахувань, надання довідок та проведення добровільного перерахунку належних виплат. Однак у відповіді від 28 травня 2026 року № 50/14/13-Г-56-зі відповідач відмовив у задоволенні вимог, мотивуючи це застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн на підставі постанови КМУ № 481, «відсутністю коштів» та стверджуючи про відсутність у позивача 10 років календарної вислуги для допомоги при звільненні.
З метою забезпечення повного та ефективного відновлення порушених прав, позивач також наполягає на обов`язковому одночасному нарахуванні та виплаті грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, аби уникнути неправомірного зменшення реального розміру присуджених судом сум («на руки») при їх фактичному виконанні.
Ухвалою від 19 червня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у відповідності до положень статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
24 червня 2026 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому Військова частина НОМЕР_1 заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
На обґрунтування заперечень відповідач зазначає, що військова частина діяла виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідач стверджує про правомірність застосування розрахункової величини 1762,00 грн, вказуючи, що постановою КМУ від 12 травня 2023 року № 481 прямо викладено пункт 4 постанови № 704 у редакції, яка передбачає обчислення окладів виходячи із цієї суми. При цьому відповідач зауважує, що рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року у справі № 826/9052/18 стосувалося визнання неправомірними дій Уряду, а не скасування нормативно-правового акта, у зв`язку з чим норми статті 265 КАС України на ці правовідносини не поширюються.
Щодо матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік відповідач у відзиві переконує, що відповідно до Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 15 березня 2018 року № 200, ця виплата не є обов`язковою, а надається виключно за рішенням командира в межах наявного фонду грошового забезпечення, який у даному випадку був відсутній через недофінансування. Стосовно одноразової грошової допомоги при звільненні відповідач посилається на вимоги Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», зазначаючи, що при звільненні за закінченням строку контракту така допомога виплачується лише за наявності вислуги 10 і більше календарних років, якої позивач не має. Крім того, відповідач зауважує, що позивач при виключенні зі списків особового складу наказом № 82 від 20 березня 2026 року не подавав рапортів про незгоду, отримав трудову книжку та документи, а матеріали його особових карток за період до 2025 року передано на збереження до Центрального архівного відділу НГУ. Посилаючись на це, відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази у їх сукупності, суд 
в с т а н о в и в :
ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом у лавах Національної гвардії України у складі Військової частини НОМЕР_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) у період з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року.
Згідно з витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 20 березня 2026 року № 82, контракт про проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України, укладений зі старшим солдатом ОСОБА_1 , припинено (розірвано) у зв`язку із закінченням строку його дії. На підставі зазначеного наказу старшого солдата ОСОБА_1 , який здав справи та посаду за посадою помічника начальника військового наряду 2-го патрульного взводу 1-го патрульного відділення 2-ї патрульної роти патрульного батальйону, з 20 березня 2026 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення і направлено для взяття на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до відомостей, зафіксованих у пункті 4 змістовної частини наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2026 року № 82, вислуга років позивача станом на день його виключення зі списків особового складу (20 березня 2026 року) становила: - у календарному обчисленні: 04 роки 09 місяців 22 дні; - у пільговому обчисленні: 00 років 00 місяців 00 днів.
Як встановлено з наявних у матеріалах справи особових карток грошового забезпечення ОСОБА_1 за 2025-2026 роки, а також із довідки-розрахунку та офіційних пояснень відповідача, наведених у листі від 28 травня 2026 року № 50/14/13-Г-56-зі, відповідач упродовж усього періоду проходження позивачем військової служби (з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року включно) здійснював обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення встановлених тарифних коефіцієнтів на фіксовану розрахункову величину — 1762,00 грн, тобто виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» станом на 01 січня 2018 року.
Судом встановлено, що обчислені із застосуванням вказаної фіксованої розрахункової величини (1762,00 грн) базові оклади (посадовий оклад та оклад за військовим званням) слугували для відповідача єдиною розрахунковою базою при нарахуванні та виплаті позивачу всіх інших складових грошового забезпечення. Це призвело до обчислення у зменшеному розмірі таких виплат: - відсоткової надбавки за вислугу років у розмірі 25% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням; - щомісячної надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років (згідно з наказом № 82 та розпорядженням командувача НГУ від 10.02.2026 № Р-15); - щомісячної премії у розмірі 530% від посадового окладу; - грошової допомоги на оздоровлення; - індексації грошового забезпечення.
Крім того, з дослідженого судом тексту наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2026 року № 82 встановлено, що при проведенні остаточного розрахунку з позивачем під час його звільнення з військової служби відповідачем прямо констатовано невиплату двох видів коштів, а саме:
Одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби (із зазначенням у наказі формулювання «негідний»);
Матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік (із застереженням у наказі про те, що «матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік передбачена Інструкцією... не виплачувалась»).
З метою позасудового захисту своїх порушених прав та отримання належних фінансових розрахунків 22 травня 2026 року позивач звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із письмовим запитом про надання інформації та фінансових документів. У даному зверненні ОСОБА_1 просив надати розшифровку застосованих розрахункових величин, видати довідки про нараховані та виплачені суми, а також виконати перерахунок і виплату грошового забезпечення за весь період служби виходячи з прожиткового мінімуму на 1 січня відповідного року, виплатити матеріальну допомогу за 2026 рік та одноразову грошову допомогу при звільненні.
У відповідь на вказане звернення військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України надіслала позивачу лист від 28 травня 2026 року № 50/14/13-Г-56-зі, у якому відмовила в задоволенні його вимог у повному обсязі. Свою відмову відповідач обґрунтував тим, що: - обчислення посадових окладів із застосуванням розрахункової величини 1762,00 грн здійснювалося правомірно на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481; - матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік не виплачена у зв`язку з «відсутністю коштів» у кошторисі військової частини та відсутністю дискреційного рішення командира про її надання; - одноразова грошова допомога при звільненні не підлягає нарахуванню та виплаті, оскільки відповідно до спеціального законодавства при звільненні за закінченням строку контракту така допомога виплачується виключно за наявності вислуги 10 і більше календарних років.
Незгода позивача з відмовою відповідача у проведенні перерахунку грошового забезпечення, застосуванням заниженого прожиткового мінімуму (1762,00 грн) при обчисленні базових окладів і похідних виплат, невиплатою матеріальної допомоги за 2026 рік, невиплатою одноразової грошової допомоги при звільненні та ненарахуванням компенсації ПДФО стала підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з цим адміністративним позовом.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" №2011-XII (Закон №2011-XII) визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.2 ст.9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону №2011-ХІІ визначено, що грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704, яка набрала чинності 01 березня 2018 року, якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 2 Постанови №704 установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Додатком 1 до Постанови № 704 встановлено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу, офіцерського складу (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції на дату прийняття) встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Також додатки 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 містять примітки, відповідно до яких, зокрема посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовим (спеціальним) званням визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт.
На момент набрання чинності Постанови № 704 (01.03.2018) п. 4 цього нормативно-правового акту було викладено в редакції п. 6 постанови Кабінету Міністрів України "Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби та деяким іншим категоріям осіб" від 21.02.2018 №103 (далі за текстом - постанова КМ України № 103), а саме: "4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 р., на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14".
У подальшому постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 по справі №826/6453/18 визнано протиправним та скасовано п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
Відтак, з 29.01.2020, тобто з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України № 704 у первісній редакції.
При цьому згідно пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 01 січня 2017 року.
Суди, в тому числі і Верховний Суд, неодноразово зазначали, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ та пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 по постанови Кабінету Міністрів України № 704 перевагу належить віддати положенням закону як акту права вищої юридичної сили.
Враховуючи те, що норма п. 3 розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ не втратила чинності і за юридичною силою є вищою за приписи п.4 постанови Кабінету Міністрів України № 704, у редакції до внесення змін постановою Кабінету Міністрів України № 103, а також додатків 1, 12, 13, 14 постанови Кабінету Міністрів України № 704, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для обчислення розміру окладу за посадою позивача та окладу за військовим званням із використанням іншого показнику ніж прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 01 січня календарного року.
Тобто, з 29.01.2020 була відновлена дія такої величини обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня календарного року на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням як прожитковий мінімумом для працездатних осіб, встановлений законом на 01.01.2018.
Відтак, починаючи з 29 січня 2020 року (внаслідок скасування пункту 6 Постанови КМУ № 103), відновила дію первинна редакція пункту 4 Постанови КМУ № 704. Відповідно до неї, розміри посадових окладів визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
В подальшому Кабінет Міністрів України прийняв Постанову від 12 травня 2023 року № 481, якою змінив цей порядок та запровадити сталу розрахункову величину для посадового окладу у розмірі 1762,00 грн. 
Суд відхиляє твердження відповідача про те, що скасування пункту 6 Постанови № 103 рішенням суду у справі № 826/6453/18 не вплинуло на порядок обчислення грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять службу, і стосувалося виключно перерахунку пенсій звільненим особам. За своєю правовою природою нормативно-правовий акт є актом неелементарної загальної дії, розрахованим на невизначене коло осіб та неодноразове застосування. Визнання нечинним нормативно-правового акта (чи окремої його частини) в порядку адміністративного судочинства означає повне усунення такого акта з правового поля України та припинення його дії в часі, просторі та за колом осіб для всіх без винятку суб`єктів відповідних правовідносин.
Позивач у цій справі вимагає застосувати як розрахункову базу саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, який є базовим державним соціальним стандартом у розумінні Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», щороку встановлюється законами про Державний бюджет України та не є тотожним поняттю мінімальної заробітної плати.
Суд підкреслює, що протягом усього періоду проходження військової служби позивачем (з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року) статтями 7 Законів України про Державний бюджет України на відповідні роки було встановлено такі розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року, які мали бути застосовані як єдина легітимна база для обчислення посадового окладу та окладу за військовим званням:
з 01 січня 2021 року — 2270,00 гривень;
з 01 січня 2022 року — 2481,00 гривня;
з 01 січня 2023 року — 2684,00 гривні;
з 01 січня 2024 року — 3028,00 гривень;
з 01 січня 2025 року — 3028,00 гривень;
з 01 січня 2026 року — 3328,00 гривень.
Таким чином, у період з 28 травня 2021 року по 19 травня 2023 року відповідач, обчислюючи оклади позивача із застосуванням застарілого та заниженого показника 1762,00 грн замість належного прожиткового мінімуму на 1 січня 2021, 2022 та 2023 років відповідно, діяв протиправно та всупереч відновленій редакції пункту 4 Постанови № 704.
Оцінюючи правовий режим обчислення грошового забезпечення у період з 20 травня 2023 року по 20 березня 2026 року, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 пункт 4 Постанови № 704 знову було викладено у новій редакції, яка передбачала визначення окладів виходячи з фіксованого розміру 1762,00 гривні.
Аналізуючи норми Постанови № 481, суд враховує правові висновки, сформовані у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 16 липня 2026 року у справі № 320/29450/24 (адміністративне провадження № К/990/31448/25). За наслідками розгляду позову про скасування пункту 2 Постанови № 481 Верховний Суд зауважив, що делегування Кабінету Міністрів України повноважень щодо визначення розмірів грошового забезпечення на підставі частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII є його дискрецією, а пункт 2 Постанови № 481, виклавши по-новому пункт 4 Постанови № 704, вичерпав свою дію з моменту набрання чинності.
Разом з тим, суд наголошує на фундаментальній відмінності між оскарженням нормотворчих дій Уряду та вирішенням конкретного публічно-правового спору між військовослужбовцем і військовою частиною про проведення нарахування та виплати грошового забезпечення. Під час вирішення спору про захист майнових прав військовослужбовця суд застосовує правовий механізм підпорядкованості джерел права, регламентований статтею 7 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до частини третьої статті 7 КАС України, у разі невідповідності правового акта закону України, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24 сформував правовий висновок щодо цього питання. Судова палата констатувала, що пункт 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 481, яка встановлює фіксовану суму 1762,00 грн) суперечить імперативним нормам законів про Державний бюджет України на відповідні роки.
Верховний Суд чітко зазначив, що суди під час розгляду справ про нарахування грошового забезпечення не повинні застосовувати дефектний підзаконний нормативно-правовий акт, який звужує визначені законом соціальні гарантії та підміняє базовий державний соціальний стандарт (прожитковий мінімум), незалежно від того, чи оскаржувався такий акт у судовому порядку та чи був він чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Суди зобов`язані забезпечити дію принципу верховенства права і не повинні легітимізувати акти Уряду, які звужують соціальні гарантії та нівелюють законні очікування військовослужбовців на належне грошове забезпечення.
У спірних правовідносинах між Позивачем та Військовою частиною НОМЕР_1 виникла очевидна колізія між підзаконним актом та Законом: Відповідач застосовував дефектний підзаконний акт (Постанову № 481), у той час як він був зобов`язаний керуватися актами вищої юридичної сили - Законами України про Державний бюджет України на 2023, 2024, 2025 та 2026 роки.
Ураховуючи висновки Верховного Суду від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24 та від 16 липня 2026 року у справі № 320/29450/24 у їх системному зв`язку з приписами статті 7 КАС України, під час обчислення грошового забезпечення позивача за період проходження служби з 20 травня 2023 року по 20 березня 2026 року Відповідач був зобов`язаний застосовувати виключно прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений спеціальним законом на 1 січня відповідного календарного року.
Однак, як офіційно підтверджується листом Відповідача № 50/14/13-Г-56-зі від 28 травня 2026 року та наданими копіями особових карток на грошове забезпечення, фінансовий орган Військової частини НОМЕР_1 свідомо ігнорував ці державні соціальні стандарти, продовжуючи розраховувати оклади Позивача виходячи з фіксованої та заниженої величини 1762,00 грн.
Аналізуючи наслідки цієї протиправної бездіяльності Відповідача, суд констатує, що протиправне заниження бази нарахування окладів майже вдвічі призвело до автоматичної та системної недоплати не лише основної частини грошового забезпечення, а й спровокувало руйнівну «ланцюгову реакцію» щодо всіх інших складових виплат Позивачу.
Посадовий оклад та оклад за військовим званням є фундаментальними розрахунковими елементами, від яких безпосередньо залежать (є похідними) такі складові:
Надбавка за вислугу років, яка у Позивача становила 25% від посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням;
Надбавка за особливості проходження служби, яка згідно з наказом № 82 була встановлена Позивачу у розмірі 50% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років;
Щомісячна премія, яка згідно з наказом № 82 була встановлена та виплачувалася у значному розмірі — 530% від посадового окладу;
Грошова допомога на оздоровлення та матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань;
Індексація грошового забезпечення, яка обчислювалася від викривленої базової величини.
Таким чином, унаслідок систематичного застосування відповідачем застарілого, штучно обмеженого показника у розмірі 1762,00 грн замість законодавчо встановленого прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня відповідного календарного року, позивач протягом усього періоду проходження військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року щомісяця недоотримував значні суми належного йому грошового забезпечення у повному обсязі. Утворена внаслідок такої протиправної бездіяльності заборгованість військової частини перед військовослужбовцем є суттєвою, порушує його конституційне право на належну та своєчасну оплату служби та підлягає безумовному і повному відновленню в судовому порядку.
Враховуючи вищевикладене, відповідач зобов`язаний усунути допущене правопорушення та відновити майновий стан позивача шляхом проведення повного помісячного перерахунку його грошового забезпечення за весь період військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року включно (у тому числі базових окладів та всіх похідних щомісячних додаткових видів забезпечення: надбавки за вислугу років у розмірі 25%, щомісячної надбавки за особливості проходження служби у розмірі 50%, щомісячної премії у розмірі 530%, грошової допомоги на оздоровлення, індексації грошового забезпечення за 2021-2022 та 2024-2026 роки), виходячи з належних, імперативно встановлених законом розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 1 січня кожного відповідного календарного року (у 2021 році - 2270,00 грн; у 2022 році - 2481,00 грн; у 2023 році - 2684,00 грн; у 2024 році - 3028,00 грн; у 2025 році - 3028,00 грн; у 2026 році - 3328,00 грн), та здійснити виплату утвореної різниці з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати Одноразової грошової допомоги при звільненні за 4 повні роки безперервної військової служби за контрактом у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, суд виходить із такого.
Правові засади, умови, обсяг та порядок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби нормативно визначено статтею 15 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII) та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року № 200 (далі - Інструкція № 200).
Аналізуючи заперечення відповідача, наведені у відзиві на позовну заяву та у листі від 28 травня 2026 року № 50/14/13-Г-56-зі, щодо нібито відсутності у позивача права на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні через недосягнення ним 10 календарних років вислуги, суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень припустився помилки у правозастосуванні, застосувавши загальну норму Закону № 2011-XII без урахування спеціального правового режиму воєнного стану та додаткових державних гарантій, встановлених законодавцем для захисників України у цей період.
За загальним правилом, передбаченим абзацом першим частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за закінченням строку контракту, така допомога виплачується за наявності вислуги 10 календарних років і більше.
Однак, з метою посилення соціального захисту військовослужбовців в умовах відсічі збройній агресії, Законом України від 15 березня 2022 року № 2122-IX «Про внесення змін до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" щодо рівних можливостей у проходженні військової служби та сплат одноразової грошової допомоги при звільненні» та наступними законодавчими змінами статтю 15 Закону № 2011-XII було доповнено спеціальною нормою.
Так, відповідно до абзацу другого частини другої статті 15 Закону № 2011-XII, військовослужбовцям, які звільняються з військової служби за закінченням строку контракту, які проходили військову службу та звільняються з військової служби під час дії воєнного стану, одноразова грошова допомога виплачується у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, незалежно від наявності 10 років вислуги.
Як встановлено судом під час розгляду справи та підтверджується витягом із наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2026 року № 82 (по стройовій частині), ОСОБА_1 проходив військову службу за контрактом та безпосередньо виконував обов`язки військової служби в умовах правового режиму воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та продовженого відповідними законами України.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2026 року № 82 контракт про проходження військової служби з ОСОБА_1 припинено (розірвано), а позивача звільнено з військової служби в запас на підставі підпункту «ж» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із закінченням строку контракту під час дії воєнного стану.
Загальна вислуга років ОСОБА_1 станом на день його виключення зі списків особового складу військової частини (20 березня 2026 року) у календарному обчисленні становила 04 роки 09 місяців 22 дні, що становить 4 (чотири) повні календарні роки безперервної військової служби за контрактом.
Системне тлумачення абзацу другого частини другої статті 15 Закону № 2011-XII дає суду підстави для беззаперечного висновку: пройшовши 4 повні календарні роки військової служби за контрактом та звільнившись з військової служби в період дії воєнного стану за закінченням строку контракту, ОСОБА_1 набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні із 4 (чотирьох) повних років служби.
Оцінюючи занесення відповідачем до офіційного процесуального документа - витягу з наказу від 20 березня 2026 року № 82 - стосовно виплати одноразової грошової допомоги при звільненні позивачу, суд констатує, що чинне законодавство України про проходження військової служби не містить такого поняття чи підстави для позбавлення військовослужбовця гарантованих законом соціальних виплат при звільненні. Зазначені дії відповідача є проявом свавілля, грубим порушенням вимог статті 15 Закону № 2011-XII, деформують суть державних гарантій соціального захисту захисників України та свідчать про допущення суб`єктом владних повноважень протиправної бездіяльності щодо нарахування та виплати належної позивачу суми.
Визначаючи розрахункову базу для нарахування цієї допомоги, суд виходить із того, що згідно з пунктом 3 розділу XXXII Інструкції № 200 до місячного грошового забезпечення, з якого нараховується одноразова грошова допомога при звільненні, включаються: оклад за штатною посадою, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення, надбавки, доплати, премія), на які військовослужбовець має право на день звільнення з військової служби.
Оскільки цим судовим рішенням встановлено протиправність дій відповідача щодо застосування заниженої розрахункової величини (1762,00 грн) при обчисленні базових окладів позивача та зобов`язано військову частину провести перерахунок його грошового забезпечення виходячи з прожиткового мінімуму для працездатних осіб на 01 січня 2026 року (3328,00 грн), розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні повинен здійснюватися саме з оновленого (перерахованого, збільшеного) розміру місячного грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на день його звільнення (20 березня 2026 року).
За таких обставин суд дійшов висновку, що бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні є протиправною, а позовні вимоги в цій частині підлягають повному задоволенню шляхом: визнання протиправною бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 . Одноразової грошової допомоги при звільненні; - зобов`язання Військової частини НОМЕР_1 здійснити перерахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 . Одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повні календарні роки служби, обчисленого з належного (перерахованого) розміру грошового забезпечення позивача станом на день звільнення (20 березня 2026 року) із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 3328,00 грн.
Щодо позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати і виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік, суд зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII та розділом VI Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15 березня 2018 року № 200 (далі - Інструкція № 200), військовослужбовці мають право на отримання один раз на рік матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує місячного грошового забезпечення. 
Аналіз норм Закону № 2011-XII та Інструкції № 200 свідчить про те, що за своєю правовою природою матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань є складовою частиною системи грошового забезпечення військовослужбовців, яка виступає важливою державною соціальною гарантією підтримання належного матеріального стану осіб, які виконують конституційний обов`язок із захисту Вітчизни. Право на отримання вказаної матеріальної допомоги виникає у військовослужбовця автоматично з початку нового календарного року за сам факт перебування на військовій службі у відповідному році.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходив безперервну військову службу у 2026 році та був виключений зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 лише 20 березня 2026 року (згідно з наказом від 20.03.2026 № 82). Таким чином, перебуваючи на службі у 2026 році, позивач набув безумовне суб`єктивне право на отримання цієї державної соціальної гарантії за 2026 рік, а відповідач був зобов`язаний обчислити, нарахувати та виплатити її позивачу в повному обсязі під час проведення остаточного розрахунку при звільненні.
Суд відхиляє доводи відповідача у відзиві про те, що виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань нібито «не є обов`язковою», а надається виключно за рішенням командира в межах наявного асигнування грошового забезпечення та не виплачена у зв`язку з «відсутністю коштів».
Надання такої допомоги при звільненні військовослужбовця, який перебував на службі у відповідному календарному році, є юридичним обов`язком установи, а не її дискреційним повноваженням, яким посадові особи можуть розпоряджатися на власний розсуд. Застосування дискреції щодо визначення розміру чи доцільності виплати соціальних гарантій обмежене обов`язком держави забезпечити мінімально гарантований рівень матеріального утримання військовослужбовця.
Понад те, посилання суб`єкта владних повноважень на відсутність бюджетного фінансування чи коштів у кошторисі військової частини як на підставу для відмови у виплаті гарантованих законом сум є юридично нікчемним та суперечить основоположним принципам верховенства права та мирного володіння майном. 
За сталою та послідовною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема у рішеннях у справах «Кечко проти України» (заява № 63134/00), «Будченко проти України» (заява № 38677/06), «Шмалько проти України» (заява № 60750/00)), орган державної влади не може посилатися на відсутність коштів, дефіцит бюджету чи недоліки законодавчого фінансування як на причинний привід для невиконання своїх зобов`язань або скасування набутого громадянином права на отримання виплат, встановлених законом. 
Держава, запроваджуючи певну соціальну гарантію, бере на себе обов`язок забезпечити її реальне та безперешкодне фінансове наповнення.
При звільненні військовослужбовця зі служби орган фінансового забезпечення зобов`язаний у силу вимог статті 116 Кодексу законів про працю України (застосованої до військово-службових правовідносин у порядку субсидіарності) провести з ним повний остаточний розрахунок щодо всіх виплат, на які він набув право за час проходження служби.
За таких обставин, неповнота проведення остаточного розрахунку та невиплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік становить протиправну бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 . Позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню шляхом визнання такої бездіяльності протиправною та зобов`язання відповідача нарахувати і виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого з належного (перерахованого) грошового забезпечення позивача із застосуванням як розрахункової бази прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року у розмірі 3328,00 грн.
Оцінюючи позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача провести одночасне нарахування та виплату грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО), суд зазначає таке.
Згідно з нормами Податкового кодексу України грошове забезпечення військовослужбовців є об`єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб (ПДФО) за базовою ставкою 18% та військовим збором за ставкою 1,5%.
Водночас, з метою забезпечення посиленого соціального та матеріального захисту військовослужбовців, зважаючи на особливий характер їхньої діяльності щодо захисту Вітчизни, законодавцем запроваджено безальтернативний спеціальний механізм, який гарантує збереження реального («на руки») розміру виплачуваних захисникам доходів шляхом повного відшкодування державою утриманих сум податку.
Відповідно до пункта 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу у зв`язку з виконанням обов`язків служби, підлягають повній компенсації в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Механізм та порядок виплати такої компенсації визначено Порядком виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 (далі — Порядок № 44).
За приписами пунктів 2, 3 Порядку № 44 виплата грошової компенсації здійснюється військовими частинами та установами, які утримують податок з грошового забезпечення, одночасно з виплатою такого грошового забезпечення.
Суд наголошує, що суми заборгованості з грошового забезпечення, які підлягають донарахуванню та виплаті позивачу на виконання судового рішення (включаючи перераховані оклади, щомісячні та одноразові додаткові види виплат, індексацію, а також матеріальну допомогу за 2026 рік), за своєю правовою природою є складовими частинами грошового забезпечення військовослужбовця, які були протиправно недоплачені з вини відповідача. Відтак, на ці донараховані суми у повному обсязі розповсюджується дія імперативних приписів пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44.
Необхідність виплати компенсації ПДФО одночасно з виплатою донарахованих за рішенням суду сум грошового забезпечення є обов`язковим елементом відновлення майнових прав позивача. У разі задоволення позовних вимог без зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити таку компенсацію, фінансово-економічний орган військової частини під час фактичного виконання судового рішення утримає із присудженої суми 18% ПДФО та 1,5% військового збору. У результаті позивач отримає лише 80,5% від належної йому за законом суми, що призведе до повторного, неправомірного звуження обсягу його соціальних гарантій та викривлення мети правосуддя.
Дотримання процедури, визначеної Порядком № 44, є прямим, безальтернативним юридичним обов`язком Військової частини НОМЕР_1 як податкового агента та розпорядника бюджетних коштів, а не її дискреційним повноваженням.
За таких обставин, з метою забезпечення повного, реального та ефективного захисту майнових прав позивача і недопущення дискримінації, суд вважає за необхідне зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату донарахованих сум грошового забезпечення та матеріальної допомоги ОСОБА_1 з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44.
Оцінюючи належність, пропорційність та ефективність обраного позивачем способу захисту порушених прав (ст. 245 КАС України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), суд виходить із того, що засіб юридичного захисту має бути спроможним забезпечити реальне та повне поновлення особи у її майнових та соціальних правах. Ухвалення рішення про визнання протиправними дій та бездіяльності відповідача з зобов`язанням провести помісячний перерахунок та виплату грошового забезпечення, матеріальної допомоги за 2026 рік та компенсації ПДФО повністю відновлює порушений майновий стан ОСОБА_1 та відповідає вимогам статті 245 КАС України.
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач як суб`єкт владних повноважень не виконав покладеного на нього процесуального обов`язку щодо доказування правомірності своїх дій та бездіяльності. Надані відповідачем у відзиві заперечення були повністю спростовані під час дослідження матеріалів справи, спиралися на помилкове тлумачення норм матеріального права та суперечили актуальним висновкам Верховного Суду. Натомість позивач за допомогою належних та допустимих доказів повністю довів обґрунтованість своїх позовних вимог.
За приписами статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Системно проаналізувавши приписи чинного законодавства України, оцінивши наявні у матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в повному обсязі.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що позивач при зверненні до суду з цим позовом судовий збір не сплачував, оскільки повністю звільнений від його сплати на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (спори щодо виплати грошового забезпечення / заробітної плати).
Будь-яких інших належним чином оформлених та підтверджених первинними документами судових витрат, пов`язаних із розглядом справи (зокрема витрат на професійну правничу допомогу), позивачем до суду не заявлено та не надано доказів їх фактичного понесення.
Відтак судові витрати розподілу та стягненню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 6-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 255, 262, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
у х в а л и в :
1. Позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 щомісячного грошового забезпечення за період проходження військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року із застосуванням розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 гривні.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) здійснити повний помісячний перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ) за період проходження військової служби з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року включно, обчисливши розміри посадового окладу та окладу за військовим званням із застосуванням розрахункової величини - розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (у 2021 році - 2270,00 грн; у 2022 році - 2481,00 грн; у 2023 році - 2684,00 грн; у 2024 році - 3028,00 грн; у 2025 році - 3028,00 грн; у 2026 році - 3328,00 грн), з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) на основі перерахованих (збільшених) розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням донарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) всі щомісячні додаткові види грошового забезпечення за період з 28 травня 2021 року по 20 березня 2026 року (включаючи надбавку за вислугу років у розмірі 25%, щомісячну надбавку за особливості проходження служби у розмірі 50%, щомісячну премію у розмірі 530%), з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44, з урахуванням раніше виплачених сум.
5. Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 при остаточному розрахунку під час звільнення Одноразової грошової допомоги при звільненні та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік.
6. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) здійснити перерахунок, нарахування та виплату ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) Одноразової грошової допомоги при звільненні у розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за 4 (чотири) повні календарні роки служби, взявши за основу перерахований (збільшений) розмір місячного грошового забезпечення позивача на день звільнення (із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року у розмірі 3328,00 грн), з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44.
7. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України (код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ; адреса: АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2026 рік у розмірі місячного грошового забезпечення, обчисленого з належного (перерахованого) грошового забезпечення позивача із застосуванням як розрахункової бази прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2026 року у розмірі 3328,00 гривень, з одночасним нарахуванням та виплатою грошової компенсації сум податку на доходи фізичних осіб (ПДФО) відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України та Порядку № 44.
8. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Повний текст рішення складений 08 вересня 2026 року.
Суддя О.І. Коморний