Справа № 136/358/26
Провадження № 22-ц/801/1978/2026
Категорія: 69
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	Справа № 136/358/26	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Ковальчука О. В., Стадника І. М., 
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 , 
розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2026 року, постановлену під головуванням судді Кривенка Д. Т. в м. Липовець Вінницької області,
в цивільній справі № 136/358/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,
встановив:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2026 року клопотання відповідача задоволено частково. Зупинено провадження у вказаній цивільній справі - призначивши подружжю строк для примирення терміном на два місяці. Роз`яснено, що ухвала в частині зупинення провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що суди повинні уникати формального підходу до розгляду справ про розірвання шлюбу, повно і всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, враховувати наявність неповнолітніх дітей та інші обставини сімейного життя, а також використовувати передбачену законом можливість надання сторонам строку для примирення.
Згідно з частиною сьомою статті 240 ЦПК України суд у справі про розірвання шлюбу може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення тривалістю не більше шести місяців. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 251 ЦПК України у разі надання такого строку суд зобов`язаний зупинити провадження у справі.
Врахувавши наведені норми права, наявність у сторін спільної неповнолітньої дитини, а також те, що позивач у позовній заяві зазначила про недоцільність надання строку для примирення, суд дійшов висновку, що з метою збереження сім`ї сторонам доцільно надати строк для примирення.
Оскільки доказів, які б свідчили про наявність обставин, що виключають застосування статті 111 СК України, сторонами не надано, суд визначив достатнім строк для примирення тривалістю два місяці та, відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 251 ЦПК України, зупинив провадження у справі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У червні 2026 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду першої інстанції змінити та надати подружжю строк для примирення терміном на 6 місяців.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 25 червня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Стадник І. М., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 30 червня 2026 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для надання документу, що підтверджує сплату судового збору в сумі 665,60 грн., або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 липня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 10 липня 2026 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.
Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 13 липня 2026 року для розгляду цієї справи замінено суддю Матківську М. В. та визначено склад колегії суддів: (суддя-доповідач) Войтко Ю. Б., судді Ковальчук О. В., Стадник І. М.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою суду від 08 червня 2026 року частково задоволено клопотання відповідача про надання сторонам строку для примирення. Відповідач просив надати строк для примирення тривалістю шість місяців, однак суд визначив такий строк у два місяці та на цей час зупинив провадження у справі.
На думку апелянта, визначений судом строк є недостатнім для досягнення мети примирення та збереження сім`ї. Зазначає, що сторони перебувають у шлюбі шість років, мають спільного малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому існують реальні підстави для відновлення сімейних відносин.
Посилаючись на положення Конституції України, Сімейного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України, апелянт зазначає, що держава забезпечує охорону сім`ї, а суд, розглядаючи справи про розірвання шлюбу, повинен з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, враховувати інтереси малолітньої дитини та, за наявності підстав, вживати заходів до примирення подружжя. При цьому закон передбачає можливість надання строку для примирення тривалістю до шести місяців, а конкретна його тривалість визначається судом з урахуванням обставин справи.
Апелянт звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26 листопада 2018 року у справі № 127/33261/16-ц та від 08 березня 2023 року у справі № 761/16963/22, відповідно до яких надання строку для примирення здійснюється за наявності об`єктивних підстав вважати, що примирення сторін можливе та не суперечить моральним засадам суспільства, а тривалість такого строку визначається судом залежно від конкретних обставин справи.
На переконання апелянта, у цій справі наявні всі передумови для надання максимально можливого строку для примирення, оскільки сторони тривалий час перебувають у шлюбі, мають спільну малолітню дитину, відсутні відомості про домашнє насильство чи інші обставини, які виключали б можливість примирення. Вважає, що двомісячний строк є недостатнім, а тому просить змінити ухвалу суду першої інстанції, визначивши строк для примирення тривалістю шість місяців.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу
Позивач не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції
Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Предметом оскарження є ухвала суду про зупинення провадження (п. 14 ст. 353 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 446/2076/24 зазначено у вказаній справі судом першої інстанції постановлена ухвала про зупинення провадження у справі саме у зв`язку із наданням сторонам строку для примирення. Вказані процесуальні рішення оформлюються одним процесуальним актом - ухвалою, а тому не можуть розглядатися як два самостійних процесуальних акти - окремо щодо надання сторонам строку для примирення і щодо зупинення провадження у справі.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 111 Сімейного кодексу України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
Наведена норма є проявом конституційного принципу охорони сім`ї державою, закріпленого статтею 51 Конституції України та статтею 5 Сімейного кодексу України, і спрямована на забезпечення можливості збереження сім`ї у випадках, коли існують об`єктивні підстави вважати, що сімейні відносини можуть бути відновлені.
Водночас стаття 111 Сімейного кодексу України не передбачає обов`язкового надання строку для примирення у кожній справі про розірвання шлюбу. Такі заходи застосовуються лише за умови, що вони не суперечать моральним засадам суспільства, існує можливість примирення подружжя, а їх застосування не порушує права сторін та не суперечить завданню цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду справи.
Основною метою вжиття заходів щодо примирення є не формальне відкладення розгляду справи, а надання сторонам реальної можливості зберегти сім`ю. При цьому закон не визначає вичерпного переліку таких заходів, одним із яких є надання строку для примирення.
Разом із тим стаття 111 Сімейного кодексу України не встановлює конкретної тривалості такого строку та не покладає на суд обов`язку надавати його у максимальному розмірі. Визначення тривалості строку для примирення віднесено до дискреційних повноважень суду, який вирішує це питання з урахуванням конкретних обставин справи.
Отже, сама по собі можливість звернення із клопотанням про надання строку для примирення не породжує у сторони права вимагати визначення саме тієї його тривалості, яку вона вважає необхідною, а суд не зобов`язаний погоджуватися із запропонованим строком.
Вирішуючи питання про необхідність застосування статті 111 Сімейного кодексу України, суд враховує тривалість шлюбу, наявність дітей, характер сімейного конфлікту, позицію кожного з подружжя щодо можливості збереження сім`ї та інші обставини, які можуть свідчити про реальність примирення.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільного малолітнього сина, відповідач заперечував проти розірвання шлюбу та просив надати строк для примирення, а докази існування обставин, які б виключали можливість примирення або свідчили про його невідповідність моральним засадам суспільства, у матеріалах справи відсутні.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для застосування статті 111 Сімейного кодексу України та надання сторонам строку для примирення.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що апелянт не оспорює законність надання строку для примирення як такого, а фактично не погоджується лише з визначеною судом його тривалістю.
Отже, предметом апеляційного перегляду є не питання наявності підстав для застосування статті 111 Сімейного кодексу України, а правильність визначення судом першої інстанції тривалості строку для примирення, що підлягає оцінці з урахуванням положень цивільного процесуального законодавства.
Стаття 111 Сімейного кодексу України перебуває у системному взаємозв`язку з положеннями Цивільного процесуального кодексу України, які визначають процесуальний порядок реалізації судом заходів щодо примирення подружжя.
Відповідно до частини сьомої статті 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи та призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.
Використання законодавцем словосполучення «суд може» свідчить, що питання про надання строку для примирення та визначення його тривалості належить до дискреційних повноважень суду й вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.
Такий правовий висновок є сталим у практиці Верховного Суду. Зокрема, у постановах від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц, від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначено, що надання строку для примирення є виключно правом, а не обов`язком суду, який самостійно вирішує питання щодо доцільності його надання та визначає його тривалість залежно від обставин конкретної справи.
Отже, право сторони звернутися з клопотанням про надання строку для примирення не означає існування у неї права вимагати визначення саме того строку, який вона вважає необхідним.
Вирішуючи питання про тривалість строку для примирення, суд оцінює всі обставини справи та докази відповідно до статті 89 ЦПК України.
При цьому частина сьома статті 240 ЦПК України визначає лише максимальну межу такого строку — не більше шести місяців, але не встановлює обов`язку суду призначати саме шестимісячний строк.
Такий підхід узгоджується із завданням цивільного судочинства, визначеним частиною першою статті 2 ЦПК України, щодо своєчасного розгляду та вирішення цивільних справ, оскільки безпідставне призначення максимального строку лише на підставі клопотання однієї зі сторін могло б призвести до необґрунтованого затягування розгляду справи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі надання сторонам строку для примирення, а згідно з пунктом 3 частини першої статті 253 ЦПК України таке провадження зупиняється до закінчення визначеного судом строку.
Таким чином, процесуальний закон розмежовує право суду визначити доцільність та тривалість строку для примирення і його обов`язок після прийняття такого рішення зупинити провадження у справі.
Оскільки суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, визначив сторонам строк для примирення тривалістю два місяці, він правомірно зупинив провадження у справі саме на цей строк.
Доводи апеляційної скарги про необхідність надання сторонам шестимісячного строку ґрунтуються на помилковому ототожненні максимально допустимого законом строку із строком, який суд зобов`язаний визначити у кожній справі, що суперечить змісту наведених норм процесуального права та усталеній практиці Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 року у справі № 761/16963/22 зроблено висновок, що системний аналіз положень статті 111 Сімейного кодексу України, частини сьомої статті 240, пункту 4 частини першої статті 251 та пункту 3 частини першої статті 253 Цивільного процесуального кодексу України дає підстави для висновку, що заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за наявності таких умов: вони не суперечать моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать про можливість примирення сторін; застосування таких заходів не повинно суперечити загальним засадам цивільного судочинства та порушувати розумні строки розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд у постановах від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц, від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначив, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, а тому питання щодо доцільності його надання та визначення тривалості такого строку вирішується судом з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали правильно врахував наведені правові висновки Верховного Суду.
Як убачається з матеріалів справи, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну малолітню дитину, відповідач заперечував проти розірвання шлюбу та просив надати строк для примирення, а обставини, які б свідчили, що примирення суперечитиме моральним засадам суспільства, зокрема факти домашнього насильства чи інші виняткові обставини, матеріалами справи не підтверджуються.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя.
Разом із тим, визначаючи тривалість такого строку, суд першої інстанції, реалізовуючи надані йому законом дискреційні повноваження, врахував конкретні обставини справи, тривалість сімейного конфлікту, позицію позивача, яка наполягала на розірванні шлюбу та зазначала, що попередні спроби примирення не дали результатів, а також необхідність забезпечення розгляду справи упродовж розумного строку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала відповідає як положенням статті 111 Сімейного кодексу України та нормам Цивільного процесуального кодексу України, так і наведеним правовим висновкам Верховного Суду.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визначив сторонам строк для примирення тривалістю два місяці, а не шість місяців.
Так, апелянт посилається на тривалість шлюбу сторін, наявність у них спільної малолітньої дитини, відсутність фактів домашнього насильства та своє бажання зберегти сім`ю, вважаючи, що саме ці обставини зумовлюють необхідність надання максимального строку для примирення. Однак такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону.
Як уже зазначалося, стаття 111 Сімейного кодексу України та частина сьома статті 240 Цивільного процесуального кодексу України не містять імперативного припису щодо обов`язкового надання сторонам максимально можливого строку для примирення.
Встановлений законом шестимісячний строк є лише граничним строком, який суд не вправі перевищити, однак його тривалість визначається судом залежно від конкретних обставин кожної справи.
Саме такого висновку послідовно дотримується Верховний Суд, який у постановах від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц, від 30 травня 2019 року у справі № 442/6319/16-ц та від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 зазначив, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.
Отже, саме по собі звернення відповідача з клопотанням про надання шестимісячного строку не покладало на суд обов`язку визначити саме такий строк.
Безпідставними є також доводи апеляційної скарги про те, що тривалість шлюбу та наявність у сторін малолітньої дитини самі по собі є достатніми підставами для визначення максимально можливого строку для примирення.
Безумовно, зазначені обставини мають істотне значення при вирішенні питання щодо можливості примирення подружжя та підлягають врахуванню судом. Разом із тим вони не є єдиними критеріями, які суд повинен оцінити.
При визначенні тривалості строку для примирення суд також враховує характер сімейного конфлікту, взаємини між сторонами, їхню позицію щодо збереження шлюбу, причини звернення до суду та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення питання.
Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції врахував як наявність у сторін малолітньої дитини, так і бажання відповідача зберегти сім`ю, що й стало підставою для надання сторонам строку для примирення.
Отже, твердження апелянта про неврахування цих обставин спростовується змістом оскаржуваної ухвали.
Не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги і посилання апелянта на відсутність обставин, які виключають можливість примирення.
Дійсно, матеріали справи не містять відомостей про вчинення домашнього насильства чи інших обставин, які б свідчили про неможливість застосування положень статті 111 Сімейного кодексу України. Саме тому суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для вжиття заходів щодо примирення подружжя.
Водночас відсутність таких обставин не означає, що суд зобов`язаний визначити сторонам максимально можливий строк для примирення. Такий висновок не випливає ні зі статті 111 Сімейного кодексу України, ні з положень Цивільного процесуального кодексу України.
Не спростовують правильності висновків суду першої інстанції й посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду.
Наведені в апеляційній скарзі постанови Верховного Суду, навпаки, підтверджують, що питання щодо надання строку для примирення та визначення його тривалості вирішується судом у кожній конкретній справі з урахуванням установлених обставин, а не шляхом автоматичного застосування максимально можливого строку. Саме такий підхід був застосований судом першої інстанції у цій справі.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом строк є недостатнім для примирення сторін.
Надаючи сторонам строк для примирення тривалістю два місяці, суд першої інстанції виходив із конкретних обставин справи, врахував позиції обох сторін, а також те, що позивачка наполягала на розірванні шлюбу та зазначала про відсутність перспектив відновлення сімейних відносин.
При цьому визначений судом строк не є формальним чи символічним, а є достатнім для того, щоб сторони мали можливість остаточно визначитися щодо перспектив подальшого сімейного життя.
Водночас апелянтом не наведено жодних конкретних обставин, які б свідчили, що саме двох місяців є недостатньо для досягнення мети примирення або чому лише шестимісячний строк може забезпечити відновлення сімейних відносин.
Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із визначеним судом строком, однак така незгода сама по собі не свідчить про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваної ухвали.
При цьому саме по собі визначення судом строку для примирення меншої тривалості, ніж просив відповідач, не свідчить про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Визначення тривалості такого строку належить до дискреційних повноважень суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не вправі підміняти його розсуд власною оцінкою за відсутності порушення вимог закону. Під час апеляційного перегляду таких порушень колегією суддів не встановлено.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, врахувавши всі обставини справи, правильно застосував положення статті 111 Сімейного кодексу України, частини сьомої статті 240, пункту 4 частини першої статті 251 та пункту 3 частини першої статті 253 Цивільного процесуального кодексу України, обґрунтовано визначив сторонам строк для примирення тривалістю два місяці, а доводи апеляційної скарги правильності таких висновків не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не дають правових підстав для інших висновків, ніж ті, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційним судом не вирішувався спір по суті заявлених вимог, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Липовецького районного суду Вінницької області від 08 червня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: О. В. Ковальчук

І. М. Стадник