РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

м. Вінниця
22 липня 2026 р.  Справа № 640/26334/19

Суддя Вінницького окружного адміністративного суду Альчук М.П., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення коштів

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України, в якому, з урахуванням заяв про уточнень та зміни позовних вимог, просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ Генеральної прокуратури України від 17.10.2019 року № 1130ц;
- поновити в органах прокуратури;
- поновити на посаді начальника другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності в Офісі Генерального прокурора, що є рівнозначною (рівноцінною) посаді начальника другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з дня незаконного звільнення про день ухвалення судового рішення;
- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь невиплачену вихідну допомогу при звільненні в сумі 42768,39 грн.
Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним наказом його було звільнено із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". Даний наказ позивач вважає незаконним, оскільки вважає, що у зв`язку з відсутністю фактичної ліквідації, реорганізації органів прокуратури та скорочення чисельності прокурорів, відсутні підстави для його звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру". 
Також позивач вказує, що оскільки у встановлені строки звернувся до відділу кадрів Генеральної прокуратури України із заявою про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, ним дотримано процедуру переведення. Відтак звільнення з огляду на недотримання форми заяви суперечить загальним засадам права та меті проведення реформи органів прокуратури.
Крім того, позивач зазначає, що його звільнення відбулося за відсутності подання як відповідного органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, так і Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів, що свідчить про порушення ст. 62, пп. 4 п. 5-1 Розділу XII "Перехідних положень" Закону України "Про прокуратуру", Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури, затвердженого наказом Генеральної прокуратури України від 18.12.2017 року № 351.
Одночасно позивач звертає увагу на порушення вимог ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" при звільнення його з адміністративної посади, а також на порушення міжнародно-правових актів, принципів верховенства права та правової визначеності.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розгляд цієї справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, одночасно відмовлено в клопотанні позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження.
Від Офісу Генерального прокурора до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" № 113-IX, який набрав чинності 25.09.2019 року, запроваджено реформування системи органів прокуратури, відповідно до якого, усі прокурори вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру".
За приписами Закону № 113-IX прокурори та слідчі органів прокуратури можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Позивачем було подано заяву у встановлений строк про переведення на адміністративну посаду, рівнозначну займаній, в Офіс Генерального прокурора, яка за своїм змістом та формою не відповідала вимогам Порядку проходження прокурорами атестації, який затверджено наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221. В даному випадку, оскільки обов`язковою умовою для призначення прокурорів до Офісу Генерального прокурора, обласних та окружних прокуратур є успішне проходження ними атестації та надання їх згоди на призначення, неподання відповідної заяви позивачем вказувало на відсутність бажання позивача щодо його переведення до відповідної прокуратури з чітким дотриманням визначеного у Законі механізму, у зв`язку з чим його звільнено із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII. 
При цьому відповідач вказує, що позивача звільнено з посади прокурора, а не з адміністративної посади, а тому норми ст. 41 Закону України "Про прокуратуру" ним не застосовувалися.
Щодо доводів позивача про незаконність звільнення позивача за відсутності подання органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо прокурорів, відповідачем зазначено, що звільнення позивача відбувалося на підставі п. 19 Розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України № 113-ХІІ, спеціальні норми якого визначають умови і порядок звільнення прокурора у разі відмови від проходження чи неуспішного проходження атестації. Відтак зазначена спеціальна процедура не передбачає внесення Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією прокурорів чи відповідним органом, що здійснює дисциплінарне провадження, подання про звільнення прокурора з посади.
Одночасно відповідач вважає, що норми Законів № 1697-VІІ та 113-ХІІ, які визначають умови і підстави звільнення прокурора з посади, є спеціальними по відношенню до інших нормативних актів, у тому числі КЗпП України, відтак на звільнення прокурорів з посади з підстави, передбаченої п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII не поширюються положення законодавства про працю в частині гарантій під час звільнення.
У відповіді на відзив представник позивача, заперечуючи аргументи відповідача аналізом законодавства та підставами викладеними у позовній заяві, повторно наголосила на незаконності звільнення позивача.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.06.2020 року провадження у даній зупинене до набрання законної рішенням Конституційного Суду України у справі № 3/116 (20) за поданням 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" від 19.09.2019 року № 113-ІХ.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2020 року ухвалу про зупинення провадження у даній справі скасовано з направленням справи на новий судовий розгляд.
На підставі п. 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" від 13.12.2022 року № 2825-IX (в редакції Закону № 3863-IX від 16.07.2024 року) проведений автоматизований розподіл адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України з урахуванням навантаження, за принципом випадковості та відповідно до хронологічного надходження справ відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженому наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 року № 399.
За результатами автоматизованого розподілу адміністративних справ, які не розглянуті Окружним адміністративним судом міста Києва, між окружними адміністративними судами України, справа № 640/26334/19 передана на розгляд та вирішення Вінницькому окружному адміністративному суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.03.2025 року зазначену справу було передано на розгляд судді Вінницького окружного адміністративного суду Альчуку М.П.
Ухвалою від 17.03.2025 року адміністративну справу № 640/26334/19 прийнято до свого провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Також даною ухвалою змінено найменування відповідача з Генеральної прокуратури на Офіс Генерального прокурора.
Позивачем до суду надані додаткові пояснення, у яких посилається та просить суд врахувати Рішення Конституційного суду України від 18.12.2024 року у справі № 3-157/2023 (290/23) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 9 ч. 1 ст. 51, п.п. 1 п. 51 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора). Зокрема позивач зазначає, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України.
Відповідачем повторно подано до суду відзив на позовну заяву, який в цілому повторює обґрунтування заперечень щодо позовних вимог, викладених у первинному відзиві на позов. Одночасно представник відповідача посилається на застосування ст. 152 Конституції України щодо відсутності ретроактивності Рішення Конституційного суду України.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд виходить із наступного.
Встановлено, що позивача ОСОБА_1 наказом Генерального прокурора № 98ц від 08.02.2019 року призначено на посаду начальника другого відділу процесуального керівництва Другого управління організації процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Департаменту нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні та координації правоохоронної діяльності Генеральної прокуратури України.
15.10.2019 року позивачем на адресу Генерального прокурора направлено заяву від 15.10.2019 року про не заперечення проти переведення (призначення) його на рівнозначну посаду до Офісу Генерального прокурора.
Наказом Генерального прокурора № 1130ц від 17.10.2019 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" з 18.10.2019 року.
Листом Генеральної прокуратури України № 11-23457-19 від 22.11.2019 року повідомлено адвоката позивача, що у встановлений Порядком проходження прокурорами атестації, затверджений наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221, строк не подали заяви про проходження атестації 206 прокурорів та слідчих органів прокуратури.
Вважаючи своє звільнення незаконним, а наказ відповідача протиправним і таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За правилами ч. 3 ст. 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 43 Конституції України гарантує кожному захист від незаконного звільнення.
Стаття 4 Закону України "Про прокуратуру" (далі - Закон № 1697-VII) визначає, що організація та діяльність прокуратури України, статус прокурорів визначаються Конституцією України, цим та іншими законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Незалежність прокурора забезпечуються, серед іншого, особливим порядком його призначення на посаду, звільнення з посади, притягнення до дисциплінарної відповідальності тощо (ст. 16 Закону № 1697-VII).
25.09.2019 року набув чинності Закон № 113-IX, яким запроваджено реформування системи органів прокуратури, у зв`язку із чим до Закону № 1697-VII внесені відповідні зміни. Зокрема, змінами, унесеними законодавцем, установлено, що загальна чисельність прокурорів органів прокуратури становить не більше 10000 осіб. Приведення у відповідність із вимогами ст. 14 Закону № 1697-VII кількісного складу органів прокуратури здійснюється, крім іншого, шляхом проведення атестації на виконання вимог Закону № 113-ІХ. У тексті Закону № 1697-VII слова "Генеральна прокуратура України", "регіональні прокуратури", "місцеві прокуратури" замінено відповідно словами "Офіс Генерального прокурора", "обласні прокуратури", "окружні прокуратури".
Згідно з п. 6 та абз. 1 п. 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ, з дня набрання чинності цим Законом усі прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур вважаються такими, що персонально попереджені у належному порядку про можливе майбутнє звільнення з посади на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII. Прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади прокурорів у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, можуть бути переведені на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах лише у разі успішного проходження ними атестації, яка проводиться у порядку, передбаченому цим розділом.
Пунктом 10 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-ІХ установлено, що прокурори Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур (у тому числі ті, які були відряджені до Національної академії прокуратури України для участі в її роботі на постійній основі) мають право в строк, визначений Порядком проходження прокурорами атестації, подати Генеральному прокурору заяву про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах. У заяві також повинно бути зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації. Форма та порядок подачі заяви визначаються Порядком проходження прокурорами атестації.
Згідно з п. 11 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX атестація прокурорів проводиться кадровими комісіями Офісу Генерального прокурора, кадровими комісіями обласних прокуратур.
Так, на виконання вимог Закону № 113-IX, наказом Генерального прокурора від 03.10.2019 року № 221, затверджено Порядок № 221.
За визначенням, що міститься у п. 1 розділу 1 Порядку № 221, атестація прокурорів - це встановлена розділом II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури" та цим Порядком процедура надання оцінки професійній компетентності, професійній етиці та доброчесності прокурорів Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур і військових прокуратур.
Відповідно до п. п. 2, 4 Порядку № 221, атестація прокурорів Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), регіональних, місцевих прокуратур та військових прокуратур проводиться відповідними кадровими комісіями. Порядок роботи, перелік і склад кадрових комісій визначаються відповідними наказами Генерального прокурора.
Як визначено п. 9 Порядку № 221, атестація проводиться на підставі письмової заяви прокурора Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури про переведення на посаду прокурора відповідно в Офісі Генерального прокурора, обласних прокуратурах, окружних прокуратурах, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
Заява, вказана у п. 9 розділу I цього Порядку, подається Генеральному прокурору прокурорами Генеральної прокуратури України (включаючи прокурорів Головної військової прокуратури, прокурорів секретаріату Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів), прокурорами регіональних прокуратур, військових прокуратур регіонів (на правах регіональних), прокурорами місцевих прокуратур, військових прокуратур гарнізонів та інших військових прокуратур (на правах місцевих) до 15.10.2019 року (включно). Заява підписується прокурором особисто (пункт 10 Порядку № 221).
Відповідно до п.п. 1 п. 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що звільнення на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII прямо передбачене п.п. 1 п. 19 розділу II "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX і пов`язане, зокрема, з неподанням прокурором Генеральної прокуратури України у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
Зі змісту п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX висновується, що прокурори, які на день набрання чинності цим Законом обіймають посади в Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї з таких підстав, зокрема:
1) неподання прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури у встановлений строк заяви до Генерального прокурора про переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію.
За такого правового регулювання спірні правовідносини, які пов`язані з проходженням прокурором публічної служби та звільнення з підстави, що оспорюється у цьому позові, врегульовані спеціальними законодавчими актами.
У даному випадку, юридичним фактом, що зумовлює звільнення позивача на підставі вказаної норми (п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII), є не закінчення процесу ліквідації чи реорганізації або завершення процедури скорочення чисельності прокурорів, а виключно факт неподання прокурором заяви про переведення на посаду прокурора в Офісі Генерального прокурора та намір у зв`язку з цим пройти атестацію.
Пунктами 9, 10 розділу І Порядку № 221 визначено, що атестація проводиться на підставі письмової заяви, зокрема, прокурора Генеральної прокуратури України про переведення на посаду в Офісі Генерального прокурора, в якій зазначено про намір пройти атестацію, надано згоду на обробку персональних даних і на застосування процедур та умов проведення атестації. Така заява подається у строк до 15.10.2019 року (включно) та підписується прокурором особисто. Форми типових заяв прокурора встановлено у додатку 2 до цього Порядку.
У зв`язку з тим, що заява позивача від 15.10.2019 року не відповідає формі заяви, встановленій у додатку 2 до Порядку № 221, відповідач зробив висновок про неможливість та небажання участі позивача у проходженні атестації.
На думку суду, подана позивачем заява, для визначення її відповідності вимогам закону, мала містити у собі такі відомості: про переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора; про намір пройти атестацію; про надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації.
Натомість, суть заяви ОСОБА_1 якраз полягає в тому, що він не заперечує проти переведення (призначення) його на рівнозначну посаду в Офісі Генерального прокурора, однак без наміру проходження атестації та без надання згоди на обробку персональних даних, на застосування процедур та умов проведення атестації
Отже, враховуючи на визначену в п. 7 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 113-ІХ імперативність проходження атестації прокурорами, як умови можливості переведення на посаду прокурора в Офіс Генерального прокурора, ненадання позивачем у поданій ним заяві згоди на застосування до нього процедури атестації, унеможливлювало прийняття відповідачем рішення про допущення його до її проходження.
Відтак, у зв`язку з неподанням позивачем заяви про переведення до Офісу Генерального прокурора та про намір у зв`язку із цим пройти атестацію, Генеральний прокурор обґрунтовано та правомірно на підставі п.п. 1 п. 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону № 113-IX видав оскаржуваний наказ від 17.10.2019 року № 1130ц про звільнення ОСОБА_1 з посади та органів прокуратури на підставі п. 9 ч. 1 ст. 51 Закону № 1697-VII з 18.10.2019 року.
Щодо доводів позивача на порушення його права та гарантії, що визначені Кодексом законів про працю України та Конституцією України.
Суд враховує, що Конституційний Суд України у Рішенні від 08.07.2003 року № 15-рп/2003, у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Положення про проведення атестації державних службовців" (справа про атестацію державних службовців) зазначив, що атестація є одним із способів перевірки та оцінки кваліфікації працівника, його знань і навичок. Вона передбачена частиною шостою статті 96 КЗпП України, положення якого поширюються і на державних службовців з урахуванням особливостей, установлених Законом України "Про державну службу". Згідно з цією нормою атестацію можуть проводити власник або уповноважений ним орган. Такими органами відповідно до законодавства України є, зокрема, всі органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Атестація окремих категорій державних службовців передбачена й іншими законами України, зокрема й "Про прокуратуру".
Тобто, запровадження Законом № 113-IX атестації прокурорів Генеральної прокуратури України, як однієї з умов для їх переведення в Офіс Генерального прокурора, пов`язане, зокрема, зі створенням передумови для побудови системи прокуратури, кадровим перезавантаженням органів прокуратури та способом перевірки та оцінки кваліфікації чинних прокурорів на відповідність їх посадам прокурора в таких органах. Така атестація визначена законодавцем та відбувалася у спосіб і порядок, які стосувалися усіх прокурорів, а тому не може вважатися протиправною чи такою, що носить дискримінаційний характер щодо до позивача.
Суд звертає увагу на те, що положення Закону № 113-IX на день їх виконання відповідачем і прийняття оскаржуваного наказу були чинними. Так само були чинними і положення Порядку № 221, а тому правові підстави для їх незастосування відсутні.
Стосовно доводів позивача про необхідність застосування судом Рішення Конституційного суду України від 18.12.2024 року у справі № 3-157/2023 (290/23) за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) п. 9 ч. 1 ст. 51, п.п. 1 п. 51 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора).
За змістом ч. 2 ст. 152 Конституції України та ст. 91 Закону України "Про Конституційний Суд України" Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Враховуючи те, що Конституційний Суд України, не поширював дію вказаного Рішення на правовідносини, які виникли внаслідок дії оспорених положень п. 9 ч. 1 ст. 51, п.п. 1 п. 51 розділу ХІІІ "Перехідні положення" Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 року № 1697-VII (щодо конституційних гарантій незалежності прокурора), застосування Рішення неможливе до правовідносин, які виникли до його прийняття.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 року у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вони не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.
Судові витрати у даній справі відшкодуванню не підлягають. 
Керуючись ст.ст. 73, 74, 75, 76, 77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, -

ВИРІШИВ

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідент. номер НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (00034051, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, ЄДРПОУ 00034051) про визнання протиправним та скасування рішення, поновлення на посаді, стягнення коштів.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 255 КАС України.
Відповідно до ст. 295 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення (ухвалу) суду або якщо розгляд справи здійснювався в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя Альчук Максим Петрович