760/28966/25

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Кицюк В.С., за участю: секретаря Губар Ю.В.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
позивача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності,-
ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому просив визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що у 1989 році мати позивача ОСОБА_4 разом із своїми дітьми: позивачем ОСОБА_5 , третьою особою ОСОБА_3 та ОСОБА_6 заселились у квартиру АДРЕСА_1 . 14.01.1994 позивач уклала шлюб, внаслідок якого змінила прізвище на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 шлюб розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача ОСОБА_4 померла, ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 . З моменту вселення позивач проживає у вказаній квартирі, проводить там ремонт, оплачує вартість наданих комунальних послуг та підтримує квартиру у належному стані. Зауважує, що третя особа не проживає у квартирі з 2001 року, оскільки вироком суду від 13 листопада 2001 року засуджений до 5 років позбавлення волі та засуджений вироком суду від 14 грудня 2006 року. 
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 03 листопада 2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі.
Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 березня 2026 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.
Інші учасники у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду і вирішення справи, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено,відповідно до копії відповіді Державного архіву м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) від 23 серпня 2024 року №068/05-12/1691, свідоцтва на право власності на нерухоме майно на зберігання до Державного архіву м. Києва не надходили. Державний архів м. Києва не володіє інформацією про реєстрацію прав власності на нерухоме майно (а.с.104).
Згідно з копією відповіді КП КМР «КМ БТІ» від 22 серпня 2024 року №062/14-8494, за даними реєстрових книг комунального підприємства КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , не проводилась (а.с.105).
Також позивачем надано: копії квитанцій про сплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 , за 2019-2021 роки (а.с.16-70); копії квитанцій про купівлю меблів за 2017, 2020 роки (72-78, 94); договори про проведення монтажних робіт за 2010 рік (а.с.87-93).
Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 13 листопада 2001 року ОСОБА_3 визнано у вчиненні злочину, передбаченого ст.289 ч.2 КК України і призначено покарання за ст.289 ч.2 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі (а.с.82-83).
Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 14 грудня 2006 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.390 ч.1 КК України і призначено йому покарання у вигляді 1 року позбавлення волі (а.с.84-86).
У якості правової підстави для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, відповідно до статті 344 ЦК України, позивач посилається на те, що він зареєстрований та фактично проживає у спірній квартирі, утримує її, відкрито й добросовісно користуються нею, а також на це майно не претендують треті особи.
Відповідно до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).
Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Частиною 1 ст.344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Отже йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.
Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
Так, з матеріалів справи вбачається, що за адресою майна; АДРЕСА_2 , зареєстровано троє осіб: ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 (а.с.117). Щодо зареєстрованої особи ОСОБА_8 позивачем не надано будь-яких доказів щодо того, чи претендує ця особа на таке майно. Щодо ОСОБА_3 , позивачем надано два вироки суду, останній датований 2006 роком, яким ОСОБА_3 засуджено до одного року позбавлення волі. Тобто, позивачем не надано також доказів того, що ОСОБА_3 не претендує на це майно.
Окремо необхідно звернути увагу, що позивачем не доведено безперервність володіння майном протягом 10 років, оскільки з наданих документів вбачається, що у 2010 році позивач замовила монтаж системи контролю та обмеження доступу (один договір), у 2017 та 2020 роках купувала меблі/побутову техніку, а у період за 2019-2021 роки сплачувала комунальні послуги.
Крім того, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до вимог ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права власності - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Вікторія КИЦЮК