ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 червня 2026 року місто Київ
Справа № 759/9142/26
Провадження № 33/824/3325/2026
Київський апеляційний суд у складі судді Желепи О.В. розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2026 року (суддя Поплавська О.В.)
у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за ч. 3 ст.126 Кодексу України про адміністративні правопорушення 

ВСТАНОВИВ 

Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 628968, ОСОБА_1 31.03.2026 приблизно о 23.45 год. у м. Києві, по Кільцевій дорозі, 4, керував транспортним засобом «MAN», номерний знак НОМЕР_2 , будучи особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст.126 КУпАП.
Святошинський районний суд м. Києва постановою від 15 травня 2026 року ОСОБА_1 визнав винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП та застосував до нього адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 місяці, стягнув на користь держави судовий збір в розмірі 665,60 грн.

Не погодившись з такою постановою, 25 травня 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану постанову скасувати, а провадження у справі закрити за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що він у суді першої інстанції вину не визнавав та взагалі участі у розгляді справи не брав, оскільки прибув до суду вже після призначеного часу судового засідання і йому повідомили, що постанова вже винесена.
Зазначає, що про встановлене виконавцем обмеження він дізнався від працівників поліції, а тому відсутня його вина в керуванні транспортним засобом із таким обмеженням, оскільки відсутні докази того, що він був належним чином повідомлений виконавцем про існування відповідного обмеження.
Посилається на те, що він працює водієм вантажного транспортного засобу (далекобійником), а тому керування транспортним засобом є його єдиним джерелом доходу. Відповідно, позбавлення його права керування транспортним засобом фактично позбавить його можливості працювати, отримувати дохід та сплачувати аліменти, що суперечить меті застосування тимчасового обмеження у праві керування транспортним засобом та створюватиме надмірний та непропорційний тягар.
Звертає увагу, що одразу після отримання інформації 01 квітня 2026 року про наявність заборгованості зі сплати аліментів, він сплатив заборгованість і того ж дня виконавець виніс постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу задовольнити, постанову скасувати, провадження у справі закрити.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та вмотивованість постанови суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини дев`ятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (Закон № 1404) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, державний виконавець виносить постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі. Така постанова надсилається сторонам для відома не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення.
Водночас тимчасове обмеження боржника у праві керувати транспортними засобами не може бути застосовано в разі якщо встановлення такого обмеження позбавляє боржника основного законного джерела засобів для існування (пункт 1 частини десятої статті 71).
Приписами частини третьої статті 126 КУпАП встановлюється відповідальність за керування транспортним засобом особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.
Відповідно до вимог статей 245, 280 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, а орган чи посадова особа при розгляді справи про адміністративне правопорушення, з урахуванням положень, викладених у статтях 251, 252 КУпАП, зобов`язаний з`ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи і, керуючись законом та правосвідомістю, оцінити докази за своїм внутрішнім переконанням в їх сукупності. 
Суд, у відповідності з приписами ст. 252 КУпАП, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що вина ОСОБА_1 підтверджується матеріалами справи, зокрема копією постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 05.02.2026, обмеження встановлено до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі (Судовий наказ № 369/12307/18 виданого 26.01.2018), диском з відеозаписом, а також поясненнями ОСОБА_1 , який визнав факт керування транспортним засобом. Враховуючи викладене, з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобіганню вчиненню нею нових правопорушень, особу порушника, суд вважав за необхідне застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три місяці.
Апеляційний суд не може погодитися із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи підтверджуються належними та допустимими доказами, що містяться у матеріалах справи, а тому є необґрунтованими враховуючи таке.
Відповідно до ст. 10 КУпАП адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.
Таким чином, умисел включає в себе інтелектуальний момент (усвідомлення особою протиправного характеру своєї дії чи бездіяльності, а також передбачення нею шкідливих наслідків свого діяння) та вольовий момент (особа бажає настання шкідливих наслідків або свідомо допускає їх настання).
За особливостями конструкції об`єктивної сторони склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП є формальним, тобто є закінченим з моменту початку керування особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, відповідним транспортним засобом. Тривалість, характер та інші характеристики руху, ставлення особи до ймовірних наслідків такого керування чи реальне настання будь-яких суспільно шкідливих наслідків діяння особи не мають значення для кваліфікації за цією статтею.
Враховуючи викладене, у правопорушеннях із формальним складом, які не передбачають як необхідну ознаку настання суспільно шкідливих наслідків діяння, змістом умислу є передбачення особою протиправного характеру свого діяння та бажання його вчинення або свідоме його вчинення за умов, коли особа могла і повинна була уникнути його вчинення. Тобто вольовий момент умислу перенесено з наслідків на сам факт вчинення діяння.
Водночас одним із головних елементів суб`єктивної сторони цього правопорушення є усвідомлення особою протиправного характеру свого діяння (встановлення стосовно неї тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами).
Разом із тим матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 був повідомлений про винесення державним виконавцем постанови від 05 лютого 2026 року про встановлення стосовно нього тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами до моменту зупинки його працівниками поліції 31 березня 2026 року.
Сама по собі наявність у матеріалах справи копії постанови державного виконавця про встановлення такого обмеження підтверджує факт її винесення, однак не доводить факту доведення цієї постанови до відома боржника та, відповідно, не підтверджує, що на момент керування транспортним засобом ОСОБА_1 усвідомлював протиправний характер своїх дій.
З матеріалів справи не вбачається, що постанова державного виконавця була вручена ОСОБА_1 особисто, отримана ним поштовим відправленням, направлена йому засобами електронного зв`язку, через автоматизовану систему виконавчого провадження, застосунок «Дія» чи іншим способом, який би давав підстави для висновку про його обізнаність зі встановленим обмеженням.
Натомість пояснення ОСОБА_1 про те, що про існування такого обмеження він дізнався лише від працівників поліції під час зупинки транспортного засобу, є послідовними та узгоджуються з його подальшою поведінкою. Зокрема, одразу після отримання відповідної інформації він звернувся до виконавця, подав заяву щодо скасування обмеження, посилаючись на те, що керування транспортним засобом є його основним законним джерелом засобів для існування, та 01 квітня 2026 року державним виконавцем було винесено постанову про скасування тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.
Така поведінка особи не свідчить про свідоме ігнорування встановленого обмеження, а навпаки узгоджується з доводами апеляційної скарги про відсутність у ОСОБА_1 обізнаності щодо існування такого обмеження до моменту зупинки транспортного засобу.
Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та безпідставно ототожнив визнання ОСОБА_1 факту керування транспортним засобом із визнанням ним вини у вчиненні адміністративного правопорушення. Водночас факт керування транспортним засобом сам по собі не підтверджує, що особа знала про встановлене стосовно неї тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами та усвідомлювала протиправність такого керування.
Отже, за відсутності доказів належного повідомлення ОСОБА_1 про встановлення щодо нього тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами відсутні достатні підстави для висновку про наявність у його діях умислу на вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП.
За таких обставин у діях ОСОБА_1 відсутній інтелектуальний момент умислу, тобто усвідомлення протиправного характеру свого діяння, що виключає наявність суб`єктивної сторони адміністративного правопорушення, а отже і складу адміністративного правопорушення загалом.
Відповідно до пункту 1 статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин постанова Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2026 року не може вважатися законною та обґрунтованою, оскільки суд першої інстанції не встановив належними і допустимими доказами наявність у діях ОСОБА_1 усіх обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 126 КУпАП, зокрема його суб`єктивної сторони.
Згідно з положеннями статті 294 КУпАП за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право: 
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову без змін; 
2) скасувати постанову та закрити провадження у справі; 
3) скасувати постанову та прийняти нову постанову; 
4) змінити постанову. 
За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, постанова скасуванню, а провадження закриттю, через не доведеність складу адміністративного правопорушення.
На підставі викладеного та керуючись ст. 247, 294 КУпАП, Київський апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити. 
Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2026 року - скасувати, провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 126 КУпАП. 
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя О. В. Желепа