ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"23" червня 2026 р. Справа№ 908/2206/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Гаврилюка О.М.
суддів: Майданевича А.Г. 
Крижного О.М. 

за участю секретаря судового засідання: Ніконенко Є.С.
за участю представників сторін:
прокурор: Левицька Н.В.
від позивача: Родич М.В.
від відповідачів: 1-2 не з`явились
за апеляційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича
на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026, повний текст складено 18.02.2026
у справі № 908/2206/25 (суддя Чинчин О.В.)
за позовом Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури
в інтересах держави в особі: Державної аудиторської служби України
до 1. Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен»
про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн 00 коп

За результатами розгляду апеляційної скарги Північний апеляційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст рішень господарських судів 

Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури звернувся до Господарського суду Запорізької області з позовом в інтересах держави в особі Державної аудиторської служби України до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн. 00 коп.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.09.2026 у справі № 908/2206/25 у задоволенні позовних вимог Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури в інтересах держави в особі Державної аудиторської служби України до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн 00 коп. відмовлено у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги 

Не погоджуючись із ухваленим рішенням, Заступник керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петро Анатолійович звернувся до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 про відмову у задоволенні позову прокурора скасувати та ухвалити нове, яким позов заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити у повному обсязі. Судові витрати, понесені прокурором у даній справі, покласти на відповідачів.
Підстави апеляційної скарги обґрунтовуються наступними доводами.
Скаржник вказує на те, що порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендера призводять до незабезпечення положень Конвенції та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, свідчать про невиконання вказаної Угоди, нівелюють конституційні засади , тобто фактично відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору. Укладення з другим відповідачем спірного договору у позаконкурентний спосіб внаслідок введення на торги іншого технічного учасника із засвідченням вказаного факту рішенням Антимонопольного комітету України, є одним із тих чинників, що підривають авторитет держави та, відповідно, відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору.
Скаржник зазначає про те, що звернення прокурора до суду з позовом спрямовано саме на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у захисті інтересів держави, пов`язаних із забезпеченням дії інституту публічних закупівель як засобу ефективного та прозорого здійснення закупівель, законного і раціонального використання публічних коштів.
На думку скаржника, у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 суд обмежив поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку, фактично виключивши ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України із застосування у цивільних правовідносинах.
Скаржник вказує на те, що це не держава втручається у мирне володіння майном особи, а особа втручається у публічний порядок, маніпулюючи своїм майном з метою обійти закон і нашкодити інтересам держави та суспільства. Тому реакція з боку держави відбувається не всупереч мирному володінню майном особою, а як наслідок порушення розуміння мирного володіння майном, використання його для незаконних цілей. Застосування таких жорстких наслідків є адекватною реакцією з боку держави на протиправні дії таких недобросовісних суб`єктів господарювання, які на загальнодержавному рівні, при їх масовості та легалізації через судові процедури загрожують як публічному порядку всередині нашої держави (конкуренція нівелюється як ключовий механізм ринкової економіки) та і її авторитету на міжнародному рівні, особливо у світлі взятих зобов`язань за Угодою про асоціацію.
Скаржник зазначає, що оскільки суб`єкт господарювання з метою отримання державного замовлення і прибутку за рахунок публічних коштів від цієї господарської операції вчинив протиправні дії та узгодив свої дії з іншим учасником публічної закупівлі, такі дії не можна вважати добросовісними. А відтак у таких випадках безпідставним є застосування до таких недобросовісних підприємств приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

Позивач у поясненнях на апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі, вказав на те, що зважаючи на те, що державний фінансовий аудит проводився за період з 01.07.2020 по 30.06.2023, то під час проведення аудиту подальше виконання зазначеного договору від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю (станом на 31.12.2023) не досліджувалось. Дослідженням питання виконання договору від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, укладеного за результатами процедури закупівлі ID: UA-2023-03-31-007518-a, порушень не встановлено. Також позивач повідомив, що під час аудиту перевірка процедури закупівлі ID: UA-2023-03-31-007518-a не здійснювалася, оскільки відповідно до наказу Держаудитслужби від 20.06.2023 № 183 був проведений моніторинг цієї процедури закупівлі, за результатами якого порушень не встановлено.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, перший відповідач у відзиві на апеляційну скаргу вказав на те, що судом першої інстанції було враховано, що положення частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції (пункти 100, 105 постанови Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23). Таким чином, суд першої інстанції правильно виснував, що укладений між першим та другим відповідачами Договір про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю не може бути кваліфіковано як правочин, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України.
Перший відповідач наголошує, що порушення спеціальних норм, які регулюють господарську діяльність або процедури публічних закупівель (зокрема законодавства про захист конкуренції), не є самостійною та достатньою підставою для кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. У зворотному випадку, унаслідок визнання недійсним Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю відбулося б непропорційне втручання у право власності першого відповідача, як добросовісної сторони Договору. Отже, можна дійти висновку, що антиконкурентна поведінка між учасниками торгів не може слугувати підставою для визнання укладеного між першим та другим відповідачами Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю недійсним з підстав, наведених у частині 3 статті 228 Цивільного кодексу України. З цих міркувань, перший відповідач вважає, що суд першої інстанції надав правильну оцінку спірним правовідносинам та ухвалив законне та обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скаржника, наведені в апеляційній скарзі, лише зводяться до переоцінки доказів та не заслуговують на увагу суду.

Узагальнені доводи відповіді на відзив

Прокуратура у відповіді на відзив, вказала на те, що у справах № 420/12471/22 та № 924/971/23 Велика Палата Верховного Суду визнала обґрунтованим застосування до цивільних правовідносин, у тому числі щодо суб`єктів господарювання, приписів ст. 228 Цивільного кодексу України. Таким чином, можна констатувати, що у разі встановлення факту порушення суб`єктом господарювання норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, а саме вчинення правочину, який суперечить інтересам держави і суспільства, то правомірним є застосування особливого правового наслідку, передбаченого ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України. У свою чергу, Велика Палата Верховного Суду у справі № 918/1043/21 сформувала висновок (п. 8.36 постанови від 18.09.2024) про те, що Цивільний кодекс України не пов`язує можливість застосування наслідків недійсності правочину з добросовісністю сторін правочину, і добросовісність сторони до уваги не береться. Сторони зобов`язані повернути все отримане за недійсним правочином лише тому, що правочин визнано недійсним.
Прокурор вказав на те, що у спірних правовідносинах суб`єкт господарювання порушив не законодавство, що регулює його господарську діяльність, а законодавство, що визначає публічну процедуру (публічну закупівлю), яка має за мету не лише ефективне використання бюджетних коштів, а й у глобальному масштабі стимулювати ключовий механізм ринкової економіки, забезпечити боротьбу між виробниками за споживача, яка стимулює зниження витрат, підвищення якості товарів, інновації та ефективніше задоволення потреб, діючи через ціни та попит пропозицію для досягнення ринкової рівноваги та розвитку системи. Оскільки суб`єкт господарювання з метою отримання державного замовлення і прибутку за рахунок публічних коштів від цієї господарської операції вчинив протиправні дії та узгодив свої дії з іншим учасником публічної закупівлі, такі дії не можна вважати добросовісними. А відтак у таких випадках безпідставним є застосування до таких недобросовісних підприємств приписів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Прокурор зазначає, що порушення законодавства про публічні закупівлі шляхом усунення конкуренції під час проведення тендера призводять до незабезпечення положень Конвенції та підриву авторитету Української держави перед Європейським співтовариством, свідчать про невиконання вказаної Угоди, нівелюють конституційні засади , тобто фактично відтерміновують набуття Україною повноправного членства в Європейському Союзі та Організації Північноатлантичного договору.
Також прокурор зазначає, що створення видимості конкуренції внаслідок введення іншого технічного учасника - другого відповідача, зловмисна їх домовленість шляхом надання пропозицій з різницею у 2 тис. грн без подальшої їх зміни упродовж аукціону, отримання у подальшому в такий незаконний спосіб перемоги у торгах та державного замовлення не сприяє реалізації вищевказаних принципів максимальної економії та ефективності. Поряд з іншими подібним такими випадками шкодить належному функціонуванню економічної системи в Україні та прямо суперечить відповідним державним інтересам.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті

Відповідно до протоколу передачі судової справи № 908/2206/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Крижний О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 12.03.2026 апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду:
- докази сплати судового збору у розмірі 572 753,20 грн;
- докази надсилання копії апеляційної скарги іншим сторонам у справі: Державній аудиторській службі України та Товариству з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен».
20.03.2026 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків до якої додано платіжні інструкції № 501 від 18.03.2026 у розмірі 458 202,56 грн та № 524 від 20.03.2026 у розмірі 114 550,64 , що свідчить про сплату судового збору у розмірі 572 753,20 грн, також до заяви додано докази надсилання апеляційної скарги учасникам справи.
Розпорядженням керівника апарату Північного апеляційного господарського суду від 23.03.2026, у зв`язку з перебування судді Ткаченка Б.О., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відрядженні, призначено повторний автоматизований розподіл справи.
Згідно з протоколом повторного розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026, для розгляду справи № 908/2206/25 визначено колегію суддів у складі: Гаврилюк О.М. - головуючий суддя, судді: Майданевич А.Г., Крижний О.М.
23.03.2026 до суду від скаржника надійшло клопотання із повідомленням про те, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» (ЄДРПОУ 38918838) 18.07.2025 змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен», а також своє місцезнаходження: м. Київ, вул. Зарічна, буд. 1Б, кв. 236., а тому апеляційну скаргу було надіслано Товариству з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» в його електронний кабінет.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25. Призначено справу № 908/2206/25 до розгляду у судовому засіданні 05.05.2026.
На підставі ст. 202, 216 ГПК України, ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 05.05.2026 оголошено перерву у розгляді справи № 908/2206/25 за апеляційною скаргою Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 до 23.06.2026.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження, спричинені цим станом, систематичні оголошення сигналу повітряної тривоги, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа № 908/2206/25 розглядалась протягом розумного строку.

Явка учасників справи та позиції учасників справи

Представники відповідачів у судове засідання 23.06.2026 не з`явились, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.
Прокурор та представник позивача у судовому засіданні 23.06.2026 підтримали доводи апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 скасувати, та ухвалити нове, яким позов заступника керівника Запорізької обласної прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Як вбачається із матеріалів справи, 12.06.2023 між першим відповідачем, як покупцем, та другим відповідачем (ТОВ «Інноваційна компанія «Візеріон» змінило найменування на ТОВ «Інноваційна компанія «Дячен»), як постачальником, укладено Договір про закупівлю матеріально - технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю, відповідно до умов якого Постачальник зобов`язується поставити та передати у власність Покупцю товар відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною Договору, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар.
Найменування ТОВАРУ: ДК021:2015 34630000-2 Частини залізничних або трамвайних локомотивів чи рейкового рухомого складу; обладнання для контролю залізничного руху (Штори до пасажирських вагонів). (п.1.2 Договору).
Кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у Специфікації №1 (Додаток 1) до цього Договору. (п.1.3 Договору).
Згідно з п.4.6 Договору датою поставки товару вважається дата підписання Сторонами Акта прийому - передачі товару або видаткової накладної.
Специфікацією №1 до Договору про закупівлю матеріально - технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю від 12.06.2023 року Сторони узгодили найменування товару, кількість, ціну, загальну вартість у розмірі 31 617 756 грн. 00 коп. (т.1 а.с.38).
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов Договору про закупівлю матеріально - технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю від 12.06.2023 перший відповідач надіслав на адресу другого відповідача рознарядки на поставку товару від 30.06.2023 № ПК-7/1246, від 13.07.2023 № ПК-7/1297, від 07.11.2023 № ПК-7/2236. (т.1 а.с.39-42),
Крім того, на виконання умов Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю від 12.06.2023 другий відповідач здійснив поставку товару, а перший відповідач, в свою чергу, прийняв вказаний товар на загальну суму в розмірі 31 617 756 грн 00 коп., що підтверджується видатковими накладними від 30.06.2023 № 12, від 18.07.2023 № 18, від 19.07.2023 № 20, від 24.07.2023 № 21, від 07.08.2023 № 22, від 09.11.2023 № 40, від 17.11.2023 № 41, від 29.11.2023 № 47, від 05.12.2023 № 48, від 07.12.2023 № 49, від 12.12.2023 № 50, від 12.12.2023 № 51, від 13.12.2023 № 52, від 15.12.2023 № 52, від 22.12.2023 № 61, від 27.12.2023 № 63, від 27.12.2023 № 64, від 27.12.2023 № 65, від 27.12.2023 № 66 (т.1 а.с.43-51) та здійснив оплату за отриманий товар на загальну суму в розмірі 31 617 756 грн. 00 коп., що підтверджується платіжними інструкціями від 26.07.2023 № 447575, від 31.08.2023 № 535939, від 29.09.2023 № 612226, від 29.09.2023 № 612237, від 20.10.2023 № 669278, від 30.11.2023 № 768657, від 14.12.2023 № 811200, від 21.12.2023 № 826078, від 27.12.2023 № 842246, від 26.12.2023 № 838271, від 28.12.2023 № 866427, від 28.12.2023 № 866387, від 28.12.2023 № 866385, від 12.01.2024 № 18411, від 12.01.2024 № 18425, від 19.01.2024 № 34753, від 24.01.2024 № 41713, від 24.01.2024 № 41711. (т.1 а.с.52-60)
Рішенням Антимонопольного комітету України № 208-р від 27.06.2024 визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен», та ПП «Спецтехекспорт» вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, які проведені Філією «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» з ідентифікатором UA-2023-03-31-007518-а. (т.1 а.с.74-93)
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/11961/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України № 208-р від 27.06.2024, прийнятого за результатами розгляду справи № 145-26.13/53-24 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» визнано винним у порушенні законодавства про захист економічної конкуренції та застосовано штраф у загальному розмірі 2 162 260,00 грн відмовлено. (т.1 а.с.67-73).
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, прокурор зазначає, що під час розгляду Антимонопольним комітетом України вказаної справи встановлено обставини, які свідчать про узгоджену поведінку ТОВ «ІК «Візеріон» та ПП «Спецтехекспорт» у торгах. Узгодивши свою поведінку та свої тендерні пропозиції, ТОВ «ІК «Візеріон» та ПП «Спецтехекспорт» тим самим усунули конкуренцію та змагальність між собою, а отже, спотворили результат проведених торгів, порушивши право Замовника на отримання найбільш ефективного для нього результату, а відтак, вчинили антиконкурентні узгоджені дії, заборонені Законом України «Про захист економічної конкуренції», що призвело до порушення вимог Закону України «Про публічні закупівлі». У результаті такої узгодженої поведінки ТОВ «ІК «Візеріон» та ПП «Спецтехекспорт» під час участі в торгах порушені принципи здійснення закупівель, передбачених ст. 5 Закону України «Про публічні закупівлі» (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин), а саме: добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії й ефективності, відкритості та прозорості на всіх стадіях закупівель. Така поведінка ТОВ «ІК «Візеріон» та ПП «Спецтехекспорт» є порушенням законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосуються спотворення результатів торгів, заборонених відповідно до пункту 1 статті 50 та пункту 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції». Враховуючи викладене, у діях ТОВ «ІК «Візеріон» вбачається наявність умислу на вчинення правочину, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Метою вказаних дій є усунення конкуренції під час проведення зазначеного тендера, недобросовісне отримання права на укладення договору, а у подальшому - необґрунтоване отримання прибутку від цієї господарської операції. Таким чином, завідомо суперечлива мета дій Відповідача 2 полягала у тому, щоб уникнути встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» обмежень, протиправно усунути конкуренцію під час проведення публічної закупівлі, нівелювати ефективність її результатів, у незаконний спосіб одержати право на укладення спірного договору не на конкурентних засадах. Тому договір від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, укладений за підсумками відкритих торгів, результати яких спотворено антиконкурентними узгодженими діями ТОВ «ІК «Візеріон» та ПП «Спецтехекспорт», підлягає визнанню недійсним як такий, що завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, його моральним засадам з умислу ТОВ «ІК «Візеріон» на підставі ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 та ч. 3 ст. 228 ЦК України. За таких підстав, просить Суд визнати недійсним Договір про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, укладений між Акціонерним товариством «Укрзалізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» грошові кошти у розмірі 31 617 756 грн, а з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 31 617 756 грн стягнути в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України.
В обґрунтування заперечень на позовну заяву перший відповідач зазначав, що на момент розгляду цінових пропозицій та укладення Договору йому не було відомо про узгодження (координацію) своєї поведінки (обмін інформацією) між товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» та приватним підприємством «Спецтехекспорт», позаяк такий факт було встановлено Антимонопольним комітетом України лише 27.06.2024, тобто після укладення такого Договору. Перший відповідач вважає, що рішення Антимонопольного комітету України в антимонопольній справі, яким визнано дії товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» та приватного підприємства «Спецтехекспорт» порушенням законодавства про захист економічної конкуренції, не може бути безумовним та єдиним доказом того, що оспорюваний договір завідомо суперечить інтересам держави і суспільства. Також оскільки спірний Договір виконаний другим відповідачем, як постачальником, 27.12.2023 (дата останньої поставки Товару), то перебіг строку, зазначеного у статті 250 Господарського кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), починається 28.12.2023, а тому на момент звернення прокурора в інтересах держави з цим позовом до суду встановлений вказаною статтею однорічний строк застосування адміністративно-господарських санкцій сплинув, що виключає можливість задоволення позовних вимог прокурора.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні чи скасуванню, виходячи з наступних підстав.
За змістом частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Законом України «Про прокуратуру» визначено правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України. Зокрема, за змістом статті 1 зазначеного Закону прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від суб`єкта владних повноважень, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. Доведення цих підстав здійснюється відповідно до вимог статей 74, 76, 77, 79 ГПК України шляхом подання належних, допустимих та достатніх доказів.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись із даним позовом до суду, прокурор визначив позивачем Державну аудиторську службу України.
Як вбачається з матеріалів справи, листом №15/2-2398вих-25 від 24.04.2025 в.о. керівника Запорізької обласної прокуратури просив Державну аудиторську службу України повідомити про вжиті заходи щодо захисту інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним та застосування заходів недійсності правочину. (т.1 а.с.99-101) У відповідь на який остання листом №003100-17/5502-2025 від 02.05.2025 року повідомила, що не наділений повноваженнями щодо звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. (т.1 а.с.102)
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду з вказаним позовом заступником керівника Запорізької обласної прокуратури було дотримано вимоги статті 23 Закону України "Про прокуратуру", у зв`язку з невжиттям компетентним органом жодних заходів, спрямованих на захист інтересів держави у спірних відносинах протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо про порушення інтересів держави.
Крім того, закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатися з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них. Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі №912/9/20, від 19.08.2020 у справі № 923/449/18.
За приписом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Цивільним кодексом України передбачено можливість визнання недійсним як правочину в цілому, так і його окремої частини за умови, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 207 ГК України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин) недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов`язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов`язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов`язану сторону певних обов`язків.
Виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, статті 20 ГК України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.
Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 626 ЦК України).
Як правильно встановлено господарським судом першої інстанції 12.06.2023 між першим відповідачем, як покупцем та першим відповідачем, як постачальником, укладено Договір про закупівлю матеріально - технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю, відповідно до умов якого другий відповідач зобов`язався поставити та передати у власність першому відповідачу товар відповідно до Специфікації № 1 (Додаток № 1), що є невід`ємною частиною Договору, а перший відповідач зобов`язався прийняти та оплатити товар. (т.1 а.с.29-37)
Частиною 1 ст. 42 ГК України передбачено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єкта ми господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно із ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Як вбачається із матеріалів справи, станом на момент підписання Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю від 12.06.2023 сторонами були погоджені всі істотні умови - предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за Договором відповідно до вимог частини третьої статті 180 Господарського кодексу України.
Також, як вже зазначалось, на виконання умов Договору про закупівлю матеріально - технічних ресурсів №ПК/МТЗ/23361/Ю від 12.06.2023 другий відповідач здійснив поставку товару, а перший відповідач прийняв вказаний товар на загальну суму в розмірі 31 617 756 грн 00 коп., що підтверджується видатковими накладними від 30.06.2023 № 12, від 18.07.2023 № 18, від 19.07.2023 № 20, від 24.07.2023 № 21, від 07.08.2023 № 22, від 09.11.2023 № 40, від 17.11.2023 № 41, від 29.11.2023 № 47, від 05.12.2023 № 48, від 07.12.2023 № 49, від 12.12.2023 № 50, від 12.12.2023 № 51, від 13.12.2023 № 52, від 15.12.2023 № 52, від 22.12.2023 № 61, від 27.12.2023 № 63, від 27.12.2023 № 64, від 27.12.2023 № 65, від 27.12.2023 № 66 (т.1 а.с.43-51) та здійснив оплату за отриманий товар на загальну суму в розмірі 31 617 756 грн 00 коп., що підтверджується платіжними інструкціями від 26.07.2023 № 447575, від 31.08.2023 № 535939, від 29.09.2023 № 612226, від 29.09.2023 № 612237, від 20.10.2023 № 669278, від 30.11.2023 № 768657, від 14.12.2023 № 811200, від 21.12.2023 № 826078, від 27.12.2023 № 842246, від 26.12.2023 № 838271, від 28.12.2023 № 866427, від 28.12.2023 № 866387, від 28.12.2023 № 866385, від 12.01.2024 № 18411, від 12.01.2024 № 18425, від 19.01.2024 № 34753, від 24.01.2024 № 41713, від 24.01.2024 № 41711. (т.1 а.с.52-60).
Рішенням Антимонопольного комітету України № 208-р від 27.06.2024 визнано, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», яке змінило найменування на Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «ДЯЧЕН», та ПП «Спецтехекспорт» вчинили порушення, передбачене пунктом 4 частини 2 статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, які проведені Філією «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» з ідентифікатором UA-2023-03-31-007518-а. (т.1 а.с.74-93).
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.02.2025 у справі № 910/11961/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» до Антимонопольного комітету України про визнання недійсним та скасування рішення Антимонопольного комітету України № 208-р від 27.06.2024, прийнятого за результатами розгляду справи № 145-26.13/53-24 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу», яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» визнано винним у порушенні законодавства про захист економічної конкуренції та застосовано штраф у загальному розмірі 2 162 260,00 грн. відмовлено. (т.1 а.с.67-73).
Предметом позову у даній справі є вимоги прокурора про визнання недійсним Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, укладеного між Акціонерним товариством «Укрзалізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон», що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та застосування наслідків недійсності цього правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Візеріон» на користь Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» грошові кошти у розмірі 31 617 756 грн, а з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України (на підставі ч.3 ст.228 Цивільного кодексу України).
За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин не може суперечити інтересам держави і суспільства, тому недодержання стороною (сторонами) в момент його вчинення вимог, установлених частиною 1 статті 203 ЦК України, є підставою для недійсності такого правочину.
Відповідно до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.
Аналогічні положення викладено у ч. 1 ст. 208 ГК України.
У законодавстві відсутні визначення поняття «інтерес» та поняття «інтерес держави і суспільства». Законодавство не містить ні орієнтованого переліку сфер, де існують ці державні інтереси, ні критеріїв чи способів їх визначення.
Конституційний Суд України у рішенні № 3-рп/99 від 08.04.1999 у справі про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді певною мірою конкретизував, що державні інтереси - це інтереси, пов`язані з потребою у здійсненні загальнодержавних дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.
У наукових працях зазначається, що поняття «інтереси держави» має невизначений зміст і в кожному конкретному випадку необхідно встановити, порушені чи ні інтереси окремої особи або держави. Інтереси держави - це закріплена Конституцією та законами України, міжнародними договорами (іншими правовими актами) система фундаментальних цінностей у найбільш важливих сферах життєдіяльності українського народу і суспільства.
Частиною 3 ст. 5 ГК України врегульовано, що суб`єкти господарювання та інші учасники відносин у сфері господарювання здійснюють свою діяльність у межах встановленого правового господарського порядку, додержуючись вимог законодавства.
Статтею 236 ЦК України передбачено, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Згідно з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.03.2019 № 922/1391/18, ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для правильного вирішення спору необхідно встановити, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою зі сторін і якою мірою виконано зобов`язання, а також з`ясувати наявність наміру (умислу), який означає, що сторони (сторона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, є наявність наміру хоча б в однієї зі сторін щодо настання відповідних наслідків.
Питання про те, чи мало місце протиправне діяння та чи вчинене воно відповідною особою, як і спрямованість умислу особи, може доводитися іншими наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності з урахуванням вимог, визначених процесуальним законом. При цьому вирок суду, постановлений у кримінальній справі, не є єдиним та обов`язковим доказом вини.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України).
Як констатує Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17, добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При цьому ч. 5 ст. 13 ЦК України, якою регламентовано цілі реалізації цивільних прав, не допускає їх використання з метою неправомірного обмеження конкуренції, а також недобросовісну конкуренцію.
Закон України «Про публічні закупівлі», як зазначено в його преамбулі, визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
Відповідно до статті 3 Закону «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються за такими принципами: добросовісна конкуренція серед учасників; максимальна економія та ефективність; відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; недискримінація учасників; об`єктивна та неупереджена оцінка тендерних пропозицій; запобігання корупційним діям і зловживанням.
У постанові від 10.06.2021 у справі № 910/114/19 Верховний Суд виклав таку правову позицію: визначене положеннями Закону України «Про публічні закупівлі» спеціальне законодавче регламентування процедури закупівлі товарів, робіт і послуг для потреб держави хоч і має на меті створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, розвиток добросовісної конкуренції і запобігання проявам корупції, проте одночасно слугує захисту інтересів держави, а тому така процедура спрямована, перш за все, на задоволення потреб держави у певних групах товарів, робіт і послуг в особі конкретних замовників, які фінансуються за рахунок бюджетних коштів. Відтак, прямий інтерес держави полягає у неухильному дотриманні учасниками процедури закупівлі та замовником встановлених Законом України «Про публічні закупівлі» вимог.
Постановою Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.12.2025 у справі №922/3456/23 уточнено висновки, що містяться у постановах від 13.11.2024 у справі №911/934/23, від 17.10.2024 у справі №914/1507/23, а також інших постановах колегій суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК, таким чином:
При визначенні підстав для застосування ч.3 ст.228 ЦК, яка містить санкцію конфіскаційного характеру, не властиву нормам цивільного законодавства, і яка несе в собі високі ризики втручання держави в право власності приватних осіб, суд має враховувати критерії, визначені ЄСПЛ, щодо пропорційності покарання (конфіскації без вироку суду) та можливості обрання менш обтяжливого заходу для винної сторони правочину (двосторонньої реституції, стягнення збитків, штрафу тощо).
Ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять жодних належних, допустимих та достовірних доказів в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження притягнення винних осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Інноваційна компанія «Дячен» та ПП «Спецтехекспорт» до кримінальної відповідальності на підставі обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, за наслідками вчинення порушення, передбаченого пунктом 4 частини 2 статті 6, пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді вчинення антиконкурентних узгоджених дій, що стосуються спотворення результатів торгів, які проведені Філією «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» з ідентифікатором UA-2023-03-31-007518-а.
Водночас, вирішуючи питання щодо застосування ч.3 ст.228 ЦК суд має враховувати що санкції, передбачені ч.3 ст.228 ЦК, ч.1 ст.208 ГК є не компенсаційними, а конфіскаційними санкціями, які передбачають стягнення усього отриманого за правочином на користь держави. Ці санкції спрямовані не на відновлення правового стану, який існував до порушення, а на покарання осіб, які порушили законодавчу заборону вчиняти правочин, який не відповідає інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без вироку суду (Non-Conviction Based Confiscation - NCBC) розглядається ЄСПЛ як втручання у право власності, захищене ст.1 Першого протоколу до Конвенції.
Застосування наслідків, передбачених ч.3 ст.228 ЦК є втручанням держави у право власності приватних осіб. Тому підлягає застосуванню ст.1 Першого протоколу до Конвенції. Відповідно до зазначеної статті кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на те, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має стосуватися майна, яке було отримане від злочинної діяльності, незаконного збагачення, майна, джерела походження якого сторона не могла пояснити, або майна, яке безпосередньо використовувалося при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також визнав небезпечною тенденцію поширення конфіскації без вироку суду на випадки звичайних адміністративних порушень.
Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №922/1391/18 вказав, що здійснивши правовий аналіз ч.3 ст.228 ЦК можна дійти висновку, що ознаками недійсного господарського договору, що суперечить інтересам держави і суспільства, є спрямованість цього правочину на порушення правового господарського порядку та наявність умислу (наміру) його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є його кінцевий результат, якого бажають досягти сторони. Мета завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Отже, для застосування приписів ч.3 ст.228 ЦК України прокурор у цій справі мав довести, що сам правочин (придбання товару за вказаним правочином) за своєю суттю є протиправним, спрямованим на порушення інтересів держави та суспільства.
Водночас, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що при зверненні до суду прокурор, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, послався лише на порушення правил конкуренції, які мали місце під час проведення закупівлі, а не на протиправність Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, спрямованого на порушення інтересів держави та суспільства.
Антиконкурентна поведінка спрямована на спотворення конкуренції між учасниками торгів, але не завжди має за мету завдати шкоди державі чи підривати її інтереси. Тому така поведінка сама по собі не трансформує правочин у такий, що суперечить інтересам держави та суспільства у значенні ч.3 ст.228 ЦК.
Також, як вбачається із матеріалів справи, прокурором не доведено належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 76, 77, 78, 79, 91 Господарського процесуального кодексу України, що внаслідок укладення правочину держава понесла майнову шкоду, переплатила кошти або отримала товар/роботу неналежної якості. За цих умов відсутній причинно-наслідковий зв`язок між порушенням конкуренції та погіршенню майнового становища держави, що виключає можливість кваліфікації правочину як такого, що вчинений з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19 грудня 2025 року по справі №922/3456/23 зазначено, що об`єднана палата вважає, що враховуючи конфіскаційний характер санкції, передбаченої ч.3 ст.228 ЦК, який суд не може змінити, як і зменшити розмір, ця стаття може застосовуватися у виключних випадках порушення інтересів держави та суспільства, які, зокрема, можуть мати місце при вчинені особою кримінального злочину (тобто, за наявності обвинувального вироку суду, що набрав законної сили), або дій, якими державі та суспільству завдані значні збитки, а винна особа відповідно незаконно, безпідставно збагатилася (на суму, співставну із вартістю того, що стягується на користь держави, для дотримання принципу пропорційності втручання). Ця норма не може бути застосована у випадку порушення суб`єктом господарювання будь-яких норм чинного законодавства, яке регулює господарську діяльність, зокрема законодавства про захист конкуренції.
Об`єднана палата звертає увагу на невідповідність норми ч.3 ст.228 ЦК загальним засадам цивільного законодавства, її каральний характер, притаманний нормам саме публічного, а не приватного права, а також на суттєві логічні невідповідності приписів частин 1, 2 ст.228 ЦК, які встановлюють що нікчемним є правочин який суперечить публічному порядку, але як наслідок передбачають більш м`які наслідки - двосторонню реституцію та ч.3 цієї статті, яка щодо оспорюваного правочину (який порівняно з нікчемним є не очевидно недійсним і відтак має меншу суспільну небезпеку) встановлює у якості наслідків набагато жорсткішу санкцію - стягнення з винної сторони (сторін) майна на користь держави.
ЄСПЛ звертає увагу на важливість дотримання принципу пропорційності втручання і щодо добросовісного власника майна, а саме в даному випадку добросовісної сторони правочину - першого відповідача.
Об`єднана палата вважає, що за умови застосування відповідних приписів ч.3 ст.228 ЦК відбувається непропорційне втручання в право власності й добросовісного учасника.
По-перше, добросовісна сторона все одно втрачає очікуваний результат угоди. Вона витратила час, ресурси, можливо зазнала упущеної вигоди і зрештою залишиться ні з чим (лише зі своїм початковим майном/грошима). Якщо правочин був вигідним для неї, позбавлення майна чи прибутку може відчуватися як покарання, хоча умислу з її боку не було.
По-друге, конфіскація майна добросовісної сторони (того, що вона отримала від іншого учасника) означає, що держава вилучає майно у особи, яка не вчинила свідомого порушення. Такий крок потребує дуже переконливого обґрунтування публічним інтересом. ЄСПЛ у подібних справах перевіряє, чи не було можливості обмежитися менш суворими заходами щодо невинної особи (справа "Air Canada v. the United Kingdom").
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що застосування ч.3 ст.228 ЦК до спірних відносин призведе до порушення визначеного у рішеннях ЄСПЛ принципу пропорційності втручання держави в мирне володіння майном (ст.1 Протоколу першого до Конвенції) як щодо відповідача, так і щодо добросовісної сторони правочину. У даному випадку прокурор просить суд стягнути грошові кошти з другого відповідача на користь першого відповідача грошові кошти у розмірі 31 617 756 грн, а з першого відповідача - в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України. Проте, добросовісна сторона правочину буде нести негативні наслідки, оскільки грошові кошти не є речами з індивідуально визначеними ознаками, а тому неможливо розрізнити власні кошти підприємства і кошти, стягнуті з винної сторони.
Таким чином, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, господарський суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірний договір укладений між відповідачами, за наслідками проведення процедури закупівлі, відповідно до вимог Закону України «Про публічні закупівлі», що свідчить про додержання при укладенні Договору встановлених ст. 203 ЦК України вимог, а тому відсутні правові підстави для визнання його недійсним в силу приписів ст. 215 ЦК України.
Також прокурором заявлені позовні вимоги про стягнення з другого відповідача на користь першого відповідача грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн, а з першого відповідача одержаних ним за рішенням суду грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн - в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України.
Враховуючи викладене та встановлені обставини справи, з огляду на те, що підстави для задоволення позовної вимоги в частині визнання недійсним Договору про закупівлю матеріально-технічних ресурсів від 12.06.2023 № ПК/МТЗ/23361/Ю, укладеного між відповідачами, відсутні, тому відсутні підстави для застосування правових наслідків недійсності договору, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення з другого відповідача на користь першого відповідача грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн, а з першого відповідача одержаних ним за рішенням суду грошових коштів у розмірі 31 617 756 грн - в дохід держави в особі Державної аудиторської служби України, також відсутні.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 ГПК України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів апеляційного господарського суду, з огляду на встановлені обставини справи, погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, у зв`язку із чим, підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене та наступне.
Так, господарський суд вирішує спори на підставі доказів реального порушення прав та інтересів (ст. 2 ГПК України). Твердження скаржника про те, що договір на купівлю матеріально-технічних ресурсів відтерміновує вступ України до ЄС та НАТО, є суб`єктивним припущенням скаржника, адже жодна норма права не пов`язує євроінтеграційні процеси держави з дією конкретного приватно-правового договору, який до того ж виконано. 
При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції наголошує на тому, що Держава вже відреагувала та захистила свій авторитет, оскільки Антимонопольним комітетом України виявлено змову учасників (ТОВ «ІК «Дячен» та ПП «Спецтехекспорт») та накладено на них передбачені законом суворі публічно-правові санкції у вигляді штрафу, що свідчить про виконання Україною своїх міжнародних зобов`язань та рух до європейських стандартів.
Тобто, публічний інтерес у покаранні змови на торгах повністю задоволений рішенням АМКУ.
Щодо доводів скаржника про те, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 суд обмежив поняття порушення інтересів держави і суспільства наявністю обвинувального вироку, фактично виключивши ч. 3 ст. 228 Цивільного кодексу України із застосування у цивільних правовідносинах, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про те, що зазначені доводи є помилковими, оскільки господарський суд першої інстанції не виключав норму частини третьої статті 228 ЦК України з цивільного обороту, а здійснив її системний та текстуальний аналіз з огляду на верховенство права та міжнародно-правових зобов`язань України.
Також колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що санкції, передбачені ч.3 ст. 228 ЦК України, за своєю правовою природою є не компенсаційними, а конфіскаційними. Вони спрямовані на каральне вилучення всього отриманого за правочином у дохід держави. Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, конфіскація майна за відсутності кримінального обвинувального вироку щодо винних осіб розглядається як суворе втручання у право на мирне володіння майном, захищене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Колегія суддів апеляційної інстанції вказує на те, що матеріали справи не містять доказів притягнення посадових осіб другого відповідача та ПП «Спецтехекспорт» до кримінальної відповідальності на підставі вироку суду, що набрав законної сили. За відсутності кримінального засудження фізичних осіб, які безпосередньо вчиняли дії щодо спотворення торгів, застосування конфіскаційної санкції у розмірі 31 617 756 грн у господарському процесі покладе на суб`єктів господарювання (у тому числі на добросовісного замовника першого відповідача) надмірний індивідуальний тягар. Також колегія суддів враховує те, що оскільки правопорушники вже зазнали публічно-правового покарання у вигляді штрафу від АМКУ, судове правосуддя не може використовуватись для повторного фінансового покарання конфіскаційного типу без дотримання кримінально-процесуальних гарантій вини, у зв`язку із чим, висновок господарського суду першої інстанції відповідає критерію пропорційності втручання держави у майнові права особи та повністю узгоджується із принципом верховенства права.
Також колегія суддів враховує те, що обставини справи свідчать, що протиправне «маніпулювання» та «використання майна для незаконних цілей» (а саме - підготовка схожих тендерних пропозицій, узгодження цін, використання спільних IP-адрес тощо) відбувалося виключно на стадії подання пропозицій і вчинялося безпосередньо ТОВ «ІК «Дячен» та ПП «Спецтехекспорт», водночас, перший відповідач не брав участь у підготовці схожих тендерних пропозицій або якимось чином використовував власні фінансові ресурси з протиправним умислом.
Колегія суддів відхиляє посилання прокуратури у відповіді на відзив на постанови Великої Палати Верховного Суду у справах № 420/12471/22, № 924/971/23 та № 918/1043/21, як на підставу для застосування санкцій ч. 3 ст. 228 ЦК України, з огляду на те, що прокурор безпідставно ототожнює загальні наслідки недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції (стаття 216 ЦК України) із правовими наслідками вчинення антисоціального правочину (частина третя статті 228 ЦК України).
Мета, про яку зазначає скаржник (стимулювання ринкової економіки та захист конкуренції), реалізується державою через спеціальний орган - Антимонопольний комітет України. АМКУ вже виявив змову другого відповідача та ПП «Спецтехекспорт» і наклав на них законне покарання - штраф за відповідним Рішенням. Додаткове вилучення всієї суми контракту у цивільному процесі порушує принцип пропорційності втручання та справедливого балансу.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційної інстанції, враховуючи викладене вище, дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25, наведене місцевим судом мотивування є достатнім для обґрунтування свого рішення за аргументами та доказами, які наявні у матеріалах справи. При цьому, рівень деталізації судом своїх доводів в будь-якому разі не призвів до неправильного вирішення справи, тому підстави для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25, відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції вважає інші посилання скаржника, викладені ним у апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
Колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV (3477-15) «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Таким чином, скаржником не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог процесуального та матеріального права, підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 слід залишити без змін.
З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на скаржника в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 281, 282, 283, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Запорізької обласної прокуратури Черній Петра Анатолійовича на рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11.02.2026 у справі № 908/2206/25 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покласти на скаржника.
4. Справу № 908/2206/25 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Постанова підписана 27.07.2026 у зв`язку із перебуванням суддів Гаврилюка О.М. та Майданевича А.Г. у відпустках.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк 

Судді А.Г. Майданевич

О.М. Крижний