ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/8888/25 пров. № А/857/15479/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді: Гудима Л.Я.,
суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львів апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року, головуючий суддя – Кафарський В.В., ухвалене у м. Івано-Франківськ, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач – ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому просив визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року та ненарахування та невиплати всіх належних ОСОБА_1 виплат в день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовця за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року; зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_4 здійснити нарахування та виплату всіх належних ОСОБА_1 виплат в день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до наказу №54 від 23.02.2024 року.
В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що з моменту поновлення ОСОБА_1 (06.01.2024) і до фактичного його звільнення 23.02.2024 року йому протиправно не виплачено грошове забезпечення.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року адміністративний позов задоволено; визнано протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року та ненарахування та невиплати всіх належних ОСОБА_1 виплат в день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із звільненням з військової служби; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) грошове забезпечення (заробітну плату) військовослужбовця за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року, а також здійснити нарахування та виплату всіх належних ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) виплат в день виключення із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із звільненням з військової служби відповідно до наказу №54 від 23.02.2024 року.
Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ІНФОРМАЦІЯ_5 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити. 
Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що наявність спору про розміри належних звільненому працівникові сум є обов`язковою умовою для застосування ст.117 КЗпП України та виплати звільненому працівнику належного заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 згідно з наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) №84 від 31.03.2022 року призваний ІНФОРМАЦІЯ_5 з 31.03.2022 року інструктором ІНФОРМАЦІЯ_6 , що й не заперечується учасниками справи.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по особовому складу) від 22.12.2023 року №86-РС відповідно до пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнено з військової служби у відставку за підпунктом «а» (за віком – у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі) сержанта ОСОБА_1 , інструктора ІНФОРМАЦІЯ_2 . На військовий облік направлено до ІНФОРМАЦІЯ_6 .
У подальшому, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 05.01.2024 року №5 сержанта ОСОБА_1 , звільненого наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 22.12.2023 року №86-РС, з 05.01.2024 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та знято з усіх видів забезпечення (а.с. 29). У вказаному наказі, серед іншого, зазначено, що:
вислуга років загальна – 03 роки 09 місяців 22 дні, календарна вислуга років – 03 роки 09 місяців 22 дні;
виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 486% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 січня по 05 січня 2024 року;
виплатити грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за 44 повних календарних місяці служби;
з 06.01.2024 року зняти з харчування по нормі №1.
Як слідує з розрахунку станом 05.01.2024 року, позивачу (вислуга на перше число місяця 03 роки 09 місяців 22 дні) виплачено грошове забезпечення у відповідній сумі.
Надалі, у відповідності до розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 №6/125 від 05.02.2024 року, наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 05.02.2024 року №36 скасовано пункт 4 наказу ІНФОРМАЦІЯ_3 (по стройовій частині) від 05.01.2024 року №5 стосовно звільнення ОСОБА_1 та пунктом 5 вирішено з 06.01.2024 року сержанта ОСОБА_1 інструктора ІНФОРМАЦІЯ_6 вважати таким, що продовжує строк перебування на військовій службі понад граничний вік до часу завершення та прибуття із проходження військово-лікарської комісії. 06.02.2024 року поставити на харчування по нормі №1.
23.02.2024 року у зв`язку із неприбуттям для проходження військово-лікарської комісії, сержанта ОСОБА_1 наказом (по стройовій частині) за №54 від 23.02.2024 року виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 та знято з усіх видів забезпечення з 23.02.2024 року. У вказаному наказі, серед іншого, зазначено, що:
вислуга років загальна – 03 роки 11 місяців 10 днів, календарна вислуга років – 03 роки 11 місяців 10 днів;
виплатити щомісячну премію за особистий внесок у загальні результати служби в розмірі 486% від посадового окладу, надбавку за особливості проходження військової служби у розмірі 65% посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років з 01 лютого по 23 лютого 2024 року;
виплатити грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% місячного грошового забезпечення за 45 повних календарних місяців служби;
з 23.02.2024 року зняти з харчування по нормі №1.
Представник позивача зверталась до ІНФОРМАЦІЯ_3 із адвокатськими запитами щодо отримання інформації та документів про здійснення виплат позивачу за спірний період.
Листами від 14.07.2025 року №1/2422 та від 18.08.2025 року №1/2849 ІНФОРМАЦІЯ_5 повідомив, що є структурним підрозділом і перебуває на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також надано представнику позивача документи і накази, що стосуються проходження служби ОСОБА_1 . Крім того, зазначено, що інформація, що стала підставою видання наказів, міститься в самих наказах та наданих документах.
Надалі позивач звернувся до з вимогою про розрахунок від 23.09.2025 року, в якій просив здійснити виплату належного йому грошового забезпечення за період з 05.01.2024 року по 23.02.2024 року; здійснити виплату належного мені грошового забезпечення під час виключення зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідно до наказу ІНФОРМАЦІЯ_2 №54 від 23.02.2024, письмово надати суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які ОСОБА_1 має право).
Не отримавши відповіді на заявлену вимогу та вважаючи, що відповідач 1 протиправно не виплатив ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 06.01.2024 по 23.02.2024, його представник звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні ОСОБА_3 23.02.2024 відповідачами не проведено розрахунок за спірний період, а саме за час з 06.01.2024 року (поновлення на службі) по дату фактичного звільнення, що, у свою чергу, вказує на протиправну бездіяльність відповідача 1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.
Статтею 47 КЗпП України встановлено правило, за яким власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Положеннями статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Отже, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, індексація тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Також варто вказати, що аналізуючи положення статей 116, 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що положеннями ст.116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, саме звільнення особи та припинення трудових відносин із роботодавцем є підставою для проведення з колишнім працівником остаточного розрахунку і непроведення такого розрахунку у встановлені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України.
Судом встановлено, що при звільненні ОСОБА_3 23.02.2024 року відповідачами не проведено розрахунок за спірний період, а саме за час з 06.01.2024 року (поновлення на службі) по дату фактичного звільнення, що, у свою чергу, вказує на протиправну бездіяльність відповідача 1 щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення (заробітної плати) за період з 06.01.2024 року по 23.02.2024 року.
Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про підставність та обґрунтованість позовних вимог, відтак такі підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.
Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі №300/8888/25– без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя	 	Л. Я. Гудим 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	Т. В. Онишкевич