ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 295/5891/23
адміністративне провадження № К/990/1876/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції адміністративну справу № 295/5891/23
за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року (суддя Семенюк М.М.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року (головуючий суддя Боровицький О.А., судді: Ватаманюк Р.В., Курко О.П.),
УСТАНОВИВ: 
І. Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - ГУ ПФУ в Житомирській області, відповідач), у якому просила:
- визнати протиправним та скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області № 02-77-к від 11 квітня 2023 року за підписом голови Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області Барановського Олександра Володимировича, яким вирішено звільнити ОСОБА_1 18 квітня 2023 у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області або на іншій рівнозначній посаді;
- стягнути з Фонду соціального страхування України та Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Житомирській області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу.
Позов обґрунтований тим, що реорганізація (припинення) Фонду соціального страхування України (далі - ФССУ) відбулася шляхом приєднання до Пенсійного фонду України, до якого перейшли всі права та обов`язки ФССУ, а тому відповідач мав обов`язок запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу в ГУ ПФУ в Житомирській області. Проте позивачці не було запропоновано зайняти посаду в ГУ ПФУ в Житомирській області, а отже, при її звільненні відповідач порушив вимоги статей 40, 49-2 КЗпП України. З огляду на це, наказ про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню, а вона поновленню на попередній роботі або на іншій рівнозначній посаді з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що законодавець, прийнявши рішення про припинення ФССУ, не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФССУ, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби в ПФУ чи його територіальних управліннях.
Суди вважали помилковими доводи позивачки про порушення відповідачем вимог частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки всі посади Управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області підлягали скороченню, а переведення позивачки на вакантну посаду в ГУ ПФУ в Житомирській області виключено з тих підстав, що вакантними є посади державної служби, у той час, як позивачка обіймала посаду працівника, на якого поширюється законодавство про працю.
Суди попередніх інстанцій установили, що у період з 08 грудня 2022 року по 18 квітня 2023 року відповідачем направлено 27 листів на адресу Управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області щодо працевлаштування працівників. Інформація про оголошення добору на зайняття вакантних посад в ГУ ПФУ в Житомирській області неодноразово була розміщена на офіційній сторінці Fасеbоок. Особи, які виявили бажання прийняти участь у доборі персоналу на зайняття посад державної служби категорій «Б» та «В», мали можливість надіслати відповідачу резюме. Однак матеріали справи не містять доказів, що позивачка подавала до ГУ ПФУ в Житомирській області резюме та відповідні документи для працевлаштування. 
Також суди встановили, що станом на 07 березня 2023 року в ГУ ПФУ в Житомирській області з`явилася вакантна посада провідного інспектора відділу з ретроконверсії № 1 управління з ретроконверсії (посада не відноситься до державної служби). Зазначена посада була запропонована особі, яка має трудові гарантії, передбачені статтями 184, 186 КЗпП України, та особа погодилася зайняти цю посаду. Отже, можливість запропонування посади недержавної служби іншим працівникам Управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області була відсутня.
Ураховуючи наведене суди дійшли висновку, що при звільненні позивачки голова Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області та відповідач дотрималися норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, та вжили всіх можливих заходів, передбачених чинним законодавством, щодо недопущення порушення права позивачки на працю, у зв`язку із чим позов задоволенню не підлягає.
ІІІ. Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції. Позиція інших учасників справи
Не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Черніков Д.Ю., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанцій й ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У касаційній скарзі зазначено, що вона подається з підстави, визначеної пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права в подібних правовідносинах, а саме: частини шостої статті 36, частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, в основу яких покладено вимогу щодо сприяння збереженню роботи працівників ліквідованої (реорганізованої) установи в правовідносинах щодо звільнення працівників реорганізованої установи внаслідок скорочення працівників такої під час створення нових вакантних посад у її правонаступнику, які є вакантними посадами державної служби, для зайняття яких у силу вимог частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» конкурс не проводився, а відбувався загальний добір.
За твердженнями автора касаційної скарги, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували положення частини шостої статті 36, частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, оскільки не врахували наявності вакантної посади недержавної служби в ГУ ПФУ в Житомирській області з моменту попередження позивачки про подальше звільнення до дати звільнення.
Позиція скаржника обґрунтована необхідністю одночасного застосування норм КЗпП України та Закону України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII «Про державну службу» (далі - Закон № 889-VIII), які не є взаємовиключними з огляду на непроведення конкурсу на вакантні посади в період дії воєнного стану.
Стверджуючи про те, що спеціальним законодавством України не врегульовано питання переведення працівника, який не є державним службовцем, на посаду державної служби, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку, що таке переведення заборонено.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Желєзний І.В., судді Білак М.В., Мацедонська В.Е.
Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Відповідач подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на необґрунтованість наведених у ній доводів, а рішення судів попередніх інстанцій вважає такими, що ґрунтуються на засадах верховенства права, є законними й обґрунтованими.
За позицією ГУ ПФУ в Житомирській області, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби ПФУ чи його територіальних управлінь, а тому таке переведення суперечить Закону № 889-VIII, положення якого є пріоритетними порівняно з трудовим законодавством, яке підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Вказує, що законодавством не передбачено переведення працівника, посада якого скорочується та на якого поширюється дія законодавства про працю, на посаду державної служби в державному органі.
Щодо вакантної посади провідного інспектора відділу з ретроконверсії № 1 управління з ретроконверсії, що не належить до посад державної служби, яка 07 березня 2023 року з`явилася в ГУ ПФУ в Житомирській області, відповідач зауважив, що з урахуванням вимог статей 184, 186-1 КЗпП України зазначену посаду запропонували особі, яка має відповідні трудові гарантії. Можливості запропонувати посади недержавної служби іншим працівникам ФССУ не було. 
Відповідач наголошує, що позивачка мала можливість взяти участь у конкурсі на зайняття вакантних посад державної служби на загальних засадах у порядку, визначеному статтею 21 Закону № 889-VII, проте нею не скористалася.
У зв`язку із прийняттям Вищою радою правосуддя рішення від 29 травня 2026 року №1056/0/15-26, яким тимчасово відсторонено суддю Верховного Суду Желєзного І.В. від здійснення правосуддя, здійснено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями та визначено колегію суддів для розгляду справи №295/5891/23 у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Соколов В. М., судді: Загороднюк А. Г., Єресько Л. О.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. від 03 серпня 2026 року справу прийнято до провадження.
Ухвалою від 26 серпня 2026 року Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Соколова В.М. провів необхідні дії з підготовки справи до касаційного розгляду та призначив її до розгляду в порядку письмового провадження.
ІV. Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
ОСОБА_1 з 01 квітня 2019 року обіймала посаду головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листів непрацездатності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області.
01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон 2620-ІХ), яким Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» викладено у новій редакції.
Пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-ХІV (у редакції Закону № 2620-ІХ, що діє з 01 січня 2023 року) передбачено припинити ФССУ та управління виконавчої дирекції ФССУ, реорганізувавши їх шляхом приєднання до ПФУ з 01 січня 2023 року.
Головою комісії з реорганізації ФССУ 16 січня 2023 року видано наказ № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції ФССУ та працівників управлінь виконавчої дирекції ФССУ», пунктом 1 якого передбачено скоротити штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ в областях та місті Києві, з 18 квітня 2023 року.
На виконання пункту 2 розділу VII Закону № 1105-ХІV та постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1442 «Питання припинення Фонду соціального страхування України та управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України», на підставі наказу комісії з реорганізації ФССУ від 16 січня 2023 року № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції ФССУ та працівників управлінь виконавчої дирекції ФССУ», керуючись частиною першою статті 104 Цивільного кодексу України, статтями 49-2, 49-4 КЗпП України, статтею 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», головою комісії з реорганізації УВД ФССУ в Житомирській області видано наказ «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень».
19 січня 2023 року Управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області видало позивачці попередження про наступне вивільнення № 137-11, згідно з яким посада, яку вона займає, буде скорочена 18 квітня 2023 року, а оскільки підлягає скороченню увесь штат і чисельність працівників, інша робота у ФССУ не пропонується.
11 квітня 2023 року голова Комісії з реорганізації Управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області видав наказ № 02-77-к про звільнення 18 квітня 2023 року позивачки з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Житомирського відділення управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
V. Джерела права й акти їхнього застосування. Позиція Верховного Суду
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом належить застосовувати правила статті 341 КАС України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Водночас суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного в постанові Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 341 КАС України).
Вирішуючи питання про обґрунтованість доводів касаційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Правовідносини у цій справі стосуються звільнення ОСОБА_1 з посади, що не належить до посад державної служби, відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, через реорганізацію ФССУ шляхом приєднання до ПФУ.
У контексті обставин справи та підстави касаційного оскарження колегія суддів зауважує, що після відкриття касаційного провадження Верховний Суд уже викладав правові висновки щодо застосування зазначених позивачкою положень КЗпП України у постановах від 12 травня 2026 року у справі № 592/6585/23, від 11 червня 2026 року у справі № 380/11180/23, від 29 червня 2026 року у справі №240/6245/25. Висновки у наведених справах є релевантними до обставин цієї справи, а тому колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них у цій справі й надалі зауважує таке.
З 01 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 2620-ІХ), яким Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №1105-XIV) викладено у новій редакції.
Згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (у редакції Закону № 2620-ІХ та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що набрав чинності з 01 січня 2023 року) припинено ФССУ та управління виконавчої дирекції ФССУ, реорганізувавши їх шляхом приєднання до ПФУ з 01 січня 2023 року. ПФУ та його територіальні органи є правонаступниками ФССУ, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції ФССУ та їх відділень. Кабінету Міністрів України у встановленому порядку вжити заходів, що випливають із цього Закону.
Вирішуючи питання юрисдикції подібного спору Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 09 грудня 2024 року у справі №712/4776/23 констатував, що ФССУ та ПФУ належать до різних категорій юридичних осіб залежно від порядку їх створення: перший - до осіб приватного права, а другий - до осіб публічного права. 
Рішення про припинення ФССУ як юридичної особи приватного права та Управління через їх приєднання до ПФУ ухвалено шляхом прийняття Закону №2620-ІХ, тобто законодавчим органом державної влади. Відповідно до пояснювальної записки до цього Закону метою його прийняття є зміцнення фінансової стійкості та покращання надання страхових виплат у системі державного соціального страхування за рахунок: покращення адміністрування в системі загальнообов`язкового соціального страхування працюючих громадян внаслідок зменшення адміністративних структур управління; запровадження єдиної системи управління коштами та єдиної інформаційної системи; посилення державного контролю за використанням коштів соціального страхування.
Законодавець керувався необхідністю модернізувати розрізнені фонди соціального страхування і створити на базі ПФУ як найбільш розвинутої мережі територіальних органів управління в системі соціального страхування єдиний ефективний орган управління соціальним страхуванням. З огляду на вказане, у спірних правовідносинах відбулося приватно-публічне правонаступництво, за якого згідно з ухваленим Верховною Радою України Законом № 2620-ІХ ФССУ як юридична особа приватного права припиняється, однак його повноваження, що стосувалися чутливої для держави сфери загальнообов`язкового державного соціального страхування, набуває ПФУ як юридична особа публічного права та центральний орган виконавчої влади, який був наділений функціями у сфері загальнообов`язкового державного пенсійного страхування.
Виходячи зі змісту статті 4 Закону № 1105-XIV (у редакції до 01 січня 2023 року) та Статуту ФССУ, затвердженого постановою правління ФССУ від 03 квітня 2015 року № 8, ФССУ є некомерційною самоврядною організацією та не належить до структури центральних органів виконавчої влади, а на працівників ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ поширюється дія законодавства про працю.
Правові засади i гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної i творчої праці визначає КЗпП України.
Водночас, виходячи зі змісту пункту 12 Розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) та пункту 1 Положення про ПФУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року №280, ПФУ є центральним органом виконавчої влади, а на працівників ПФУ та його територіальних органів, які здійснюють повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань i функцій ПФУ, поширюється дія Закону України «Про державну службу».
Відносини, що виникають у зв`язку зі вступом, проходженням та припиненням державної служби регулює Закон № 889-VIII, яким визначено принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави i суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях.
Частиною третьою статті 5 Закону № 889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
47. Відповідно до частин першої-другої статті 21 Закону № 889-VIII вступ на державну службу здійснюється шляхом призначення громадянина України на посаду державної служби за результатами конкурсу. Прийняття громадян України на посади державної служби без проведення конкурсу забороняється, крім випадків, передбачених цим Законом.
У справах № 592/6585/23 та № 380/11180/23 Верховний Суд зауважив, що державні службовці порівняно з працівниками, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, мають різні кваліфікаційні вимоги. Так, законодавець, регулюючи трудові відносини під час проходження та припинення державної служби згідно із Законом № 889-VІІІ та працівників, трудові відносини яких передбачені приписами КЗпП України, установив відмінності в правовому статусі осіб, які належать до різних за родом і умовами діяльності категорій службовців. Верховний Суд підкреслив, що ключовими відмінностями між цими двома правовими статусами, зокрема, є підстави виникнення трудових відносин (трудовий договір, контракт або наказ про призначення за результатами конкурсу), спеціальна перевірка, строк випробувального терміну, присвоєння рангу державного службовця, складання присяги державного службовця. 
За обставинами цієї справи позивачку звільнено з посади головного спеціаліста перевірки обґрунтованості видачі листків непрацездатності Житомирського відділення Управління виконавчої дирекції ФССУ у Житомирській області, яка не належить до посад державної служби, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Верховний Суд неодноразово повторював позицію стосовно того, що під час розгляду спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи справді у відповідача мали місце зміни в організації виробництва й праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи дотримався власник або уповноважений ним орган норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва й праці про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи вповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Суди попередніх інстанцій установили, що згідно з пунктом 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105-XIV (у редакції Закону № 2620-ІХ), припинено ФССУ та управління виконавчої дирекції ФССУ, реорганізувавши їх шляхом приєднання до ПФУ з 01 січня 2023 року, наказом голови Комісії з реорганізації від 16 січня 2023 року № 9-ОД «Про скорочення чисельності та штату працівників виконавчої дирекції ФССУ та працівників управлінь виконавчої дирекції ФССУ» скорочено весь штат та всю чисельність працівників, визначених штатними розписами виконавчої дирекції ФССУ та управлінь виконавчої дирекції ФССУ в областях та місті Києві з 18 квітня 2023 року, на підставі якого головою Комісії з реорганізації управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області видано наказ від 16 січня 2023 року № 01-11-к «Про скорочення чисельності та штату працівників відділень УВД ФССУ у Житомирській області», яким скорочено увесь штат та уся чисельність працівників, визначених штатними розписами відділень управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області.
На цій підставі 19 січня 2023 року головою комісії з реорганізації УВД ФССУ у Житомирській області видано ОСОБА_1 попередження про наступне звільнення № 137-11, у якому її повідомлено про те, що посада, яку вона обіймає, буде скорочена 18 квітня 2023 року, у зв`язку з чим відповідно до статті 49-2 КЗпП України її попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади 18 квітня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
Одночасно позивачці роз`яснено, що, оскільки скороченню підлягає увесь штат та чисельність працівників виконавчої дирекції ФССУ, управління та відділень управління виконавчої дирекції ФССУ у Житомирській області, інша робота в управлінні та відділеннях управління виконавчої дирекції ФССУ у Житомирській області їй не пропонується. 
Водночас, із урахуванням роз`яснень Міністерства економіки України від 13 січня 2023 року № 4707-05/1622-03 позивачці повідомлено, що ні законодавством про працю, ні законодавством, що регулює порядок призначення на посади державної служби, не передбачено можливість переведення працівника, який працює за трудовим договором, на посаду державної служби державного органу, приєднання до якого здійснюється внаслідок реорганізації.
ОСОБА_1 повідомлено про те, що при звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України їй буде виплачено вихідну допомогу у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 КЗпП України, а також роз`яснено, що відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України вона має право на власний розсуд звернутися за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштуватися самостійно.
Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань управління виконавчої дирекції ФССУ в Житомирській області припинено 05 червня 2023 року (номер запису №1003051120042014080, підстава - рішення щодо реорганізації), правонаступник - ПФУ, а з 20 червня 2023 року до цього ж Реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення ФССУ.
Отже, у межах реформування системи державного соціального страхування відбулося повне скорочення чисельності та штату працівників припиненого ФССУ.
Приписами пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору, серед іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41).
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва й праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Частина друга статті 40 КЗпП України унормовує, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.
За приписами частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією й продуктивністю праці, а за змістом частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва й праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Відповідно до частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва й праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно .
Зіставляючи наведені норми права з обставинами цієї справи, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що в процедурі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку із повним скороченням чисельності та штату працівників комісія з реорганізації УВД ФССУ у Житомирській області дотрималася норм КЗпП України.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 травня 2026 року у справі № 592/6585/23, від 11 червня 2026 року у справі № 380/11180/23, від 29 червня 2026 року у справі № 240/6245/25, наголосивши на тому, що, прийнявши рішення про припинення ФССУ, законодавець не передбачив спеціального механізму переведення працівників цього Фонду та його відділень, на яких поширюється законодавство про працю, на посади державної служби у ПФУ чи його територіальних управліннях, особливості умов прийняття, проходження та звільнення з якої визначаються Законом № 889-VIII. Це, за висновком Верховного Суду, означає, що єдиним способом вступу на державну службу до органів ПФУ є призначення особи на посаду державної служби в порядку, визначеному Законом № 889-VIII, тобто за результатами конкурсу.
У постанові від 11 червня 2026 року у справі № 380/11180/23 Верховний Суд виснував, що інтеграція до ПФУ функцій ФССУ не змінила процедури призначення на посади в цьому органі, оскільки призначення на посади державної служби відбувається відповідно до особливостей, установлених Законом № 889-VIII, з урахуванням приписів частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом (частина третя статті 5 Закону № 889-VIII), а чинне законодавство не зобов`язує ПФУ у межах проведеної реорганізації, забезпечити працівників ФССУ робочими місцями, шляхом переведення їх на посади державної служби поза межами успішного проходження конкурсу або на умовах визначених частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
У справах № 592/6585/23 та № 380/11180/23 Верховний Суд зауважив, що приписи частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» дозволяють у період дії воєнного стану призначати особу на посади державної служби поза межами конкурсу, обов`язковість якого передбачена законом, проте за умови подання заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, установленими щодо відповідних посад.
Зазначена норма не врегульовує умов та порядку переведення працівників підприємств (установ, організацій) приватного права, що ліквідуються (припиняються), на посади державної служби в центральному органі державної виконавчої влади та його територіальних органах.
Крім того необхідно врахувати, що відповідно до абзацу третього статті частини сьомої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» (у редакції Законів України від 12 травня 2022 року № 2259-IX та від 20 вересня 2023 року №3384-ІХ) після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування, на посади державної служби , на які особи призначені відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, оголошується конкурс. Граничний строк перебування особи на посаді, на яку її призначено відповідно до абзацу першого частини п`ятої цієї статті, становить 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану.
Отже, призначення на посаду державної служби у період дії воєнного стану на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» має тимчасовий характер із максимальним строком перебування на такій посаді не більше 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану та передбачає обов`язкове проходження такими особами конкурсу, який має бути оголошений після припинення чи скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців з дня його припинення чи скасування.
У справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що позивачка не подавала до ПФУ чи його територіального органу заяви та необхідних документів для вирішення питання про призначення її на вакантні посади державної служби, а посада провідного інспектора відділу з ретроконверсії №1 управління з ретроконверсії, яка не належить до посад державної служби, та яка, на думку позивачки, мала бути їй запропонована, була запропонована особі, що мала трудові гарантії за статтями 184, 186-1 КЗпП України (одинока мати або батько, що виховує дитину без матері (опікун, піклувальник), які мають дітей віком до 14 років або дитину-інваліда, яка в подальшому погодилася з призначенням на відповідну посаду.
Узагальнюючи наведене, Суд констатує, що доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, не підтвердилися під час касаційного розгляду справи, а правові висновки щодо застосування норм частини шостої статті 36, частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» сформовані Верховним Судом у постановах від 12 травня 2026 року у справі № 592/6585/23, від 11 червня 2026 року у справі № 380/11180/23, від 29 червня 2026 року у справі № 240/6245/25, які в силу частини третьої статті 341 КАС України підлягають урахуванню під час вирішення цієї справи.
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, вказують на незгоду скаржниці з правовою оцінкою, наданою судами обставинам цієї справи та не спростовують наведених Судом висновків.
У підсумку Суд резюмує, що рішення судів попередніх інстанцій ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка. Суди правильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення у межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не встановив підстав для їх скасування чи зміни, касаційна скарга у силу положень статті 350 КАС України задоволенню не підлягає.
VІ. Судові витрати
З огляду на результат касаційного перегляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 грудня 2025 року у справі № 295/5891/23 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Судді | В.М. Соколов Л.О. Єресько   А.Г. Загороднюк