КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 758/12853/24
провадження № 22-ц/824/490/2026

ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді - доповідача Кирилюк Г. М. 
суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І., 

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року в складі судді Якимець О. І.,

установив:

У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовні вимоги мотивовано тим, що monobank - це мобільний банк, в рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки monobank.
Умови і правила обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms. Витяг з Умов та Тарифи за карткою додаються до позову.
24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 24 вересня 2019 року.
Положеннями анкети-заяви визначено, що анкета-заява разом з Умовами, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту складає договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.
На підставі укладеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 40 000,00 грн на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 .
Позивач вказував, що банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту, однак останній умови кредитного договору не виконав, грошові кошти не повернув, а тому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26 травня 2024 року в розмірі 32 437,87 грн.
Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року вказаний позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» 32 437,87 грн заборгованості за договором № б/н від 24 вересня 2019 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» 3 028,00 грн сплаченого судового збору.
13 січня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, подаючи відзив на позовну заяву, скаржник зазначив, що ніяких договорів з АТ «Універсал Банк» не підписував, і АТ «Універсал Банк» з позовною заявою ніяких договорів підписаних скаржником не надав. Надана анкета-заява не містить істотних умов кредитування, суми кредитного ліміту, фактично отриманих коштів, відсоткової ставки, положень про штрафи, пені, неустойку та автоматичні списання. 
Надані позивачем витяг з Тарифів за карткою Monobank та Умови і правила обслуговування не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного сторонами 24вересня 2019 року підписанням анкети-заяви, або в електронній формі. 
АТ «Універсал Банк» не надало ні в оригіналі, ні в електронних, ні в письмових копіях Умови і правила надання банківських послуг та Тарифи, які були надані ним відповідачу через мобільний додаток та які були ним підписані накладенням електронного цифрового підпису. 
Також зазначає, що у відзиві скаржник наголосив, що як вбачається з позовної заяви та наданих позивачем в якості доказу копій розрахунків з виниклого боргу об`єктивними є лише підписана особисто відповідачем анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в АТ «Універсал Банк» від 24 вересня 2019 року. Однак, анкета-заява може свідчити, що відповідач є клієнтом банку, та не кожен клієнт банку є боржником. 
АТ «Універсал Банк» не довело належними та допустимими доказами підписання відповідачем Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, шляхом використання його електронного цифрового підпису. Підписана відповідачем анкета-заява до договору про надання банківських послуг містить лише її анкетні дані та контактну інформацію, та не містить жодних даних про умови кредитування та обрання певної банківської послуги. 
Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому перевірити розмір нарахованих суми боргу, відсотків та штрафних санкцій відповідачу не є можливим. 
Також зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості за договором від 24вересня 2019 року, укладений між АТ «Універсал Банк» та відповідачем, станом на 26 травня 2024 року не відповідає вимогам, встановленим до оформлення первинних документів, визначених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та Положенню про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженому Постановою Правління НБ України № 566 від 30 грудня 1998 року. 
Отже, наданий розрахунок вимог не може підтверджувати існування кредитної заборгованості відповідача перед позивачем, оскільки не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». За наявними в матеріалах справи документами неможливо встановити та перевірити визначену позивачем суму заборгованості та перевірити сам факт надання кредитних коштів позичальникові у відповідному розмірі. 
Доказів того, за якими напрямками зараховувалися сплачені відповідачем кошти на погашення заборгованості за кредитним договором позивач не надав. Крім того, позивач не надав доказів отримання кредитної картки, розмір встановленого кредитного ліміту та розмір наданого кредиту, що позбавляє можливості перевірити обґрунтованість нарахування заборгованості. 
Наголошує, що витяг з умов та тарифів за карткою «Monobank», на які посилається позивач як на підставу зміни ліміту, не може бути належним доказом узгодження сторонами спору умов договору, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. 
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористався.
Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою анкетою-заявою (б/н) до АТ «Універсал Банк» про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту у розмірі 40 000,00 грн на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка № НОМЕР_1 , зі сплатою відсотків за користування кредитом. 
У заяві відповідач висловив згоду з тим, що заява разом із Умовами обслуговування рахунків фізичної особи, Тарифами та Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.
Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку вищезазначених документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови. 
Згідно із умовами договору, клієнт зобов`язаний щомісяця сплачувати щомісячний мінімальний платіж в розмірі та в термін, які зазначені в мобільному додатку.
Згідно з Тарифами картки monobank: пільговий період за карткою - до 62 днів (діє з моменту виникнення заборгованості до кінця календарного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості, при умові її погашення в повному обсязі). 
Пільгова відсоткова ставка - 0,00001 % річних. Розмір обов`язкового щомісячного платежу за користування кредитними коштами - 4 % від заборгованості (не менше 100 грн, але не більше залишку заборгованості). 
Базова відсоткова ставка - 3,1 % на місяць (нараховується на максимальну заборгованість на день, за умови непогашення заборгованості в повному обсязі в пільговий період, за кожний день з моменту виникнення заборгованості). 
Збільшена відсоткова ставка на місяць за карткою на суму загальної заборгованості - 6,2 % на місяць (нараховується у випадку наявності простроченої заборгованості)
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що згідно наданої позивачем виписки по рахунку за договором № б/н від 24. вересня 2019 року станом на 26 травня 2024 року вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, погашав заборгованості за тілом кредиту та по нарахованим відсотками, однак належним чином зобов`язань щодо їх повернення не виконав.
Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Як передбачено ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що
«у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що:
«в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Встановивши, що анкета-заява від 18 березня 2011 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за відсотками пеню, комісію і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».
У справі, що переглядається в анкеті-заяві від 24 вересня 2019 року ОСОБА_1 просить відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт на суму вказану в додатку, відповідно до умов договору, а строки здійснення періодичних платежів не встановлені, процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а. с. 7). 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав ОСОБА_1 на умовах, визначених укладеним між ними договором, суму коштів, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а. с. 71-84).
Укладений між сторонами кредитний договір від 24 вересня 2019 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним), однак факт отримання відповідачем кредиту підтверджується анкетою-заявою до договору про надання банківських послуг та розрахунком заборгованості.
Звертаючись до суду з позовом АТ «Універсал Банк» на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подав до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору за період з 24 вересня 2019 року по 26 травня 2024 року.
Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 26 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 перед АТ «Універсал Банк» за наданим кредитом (тілом кредиту) складає 32 437,87 грн.
АТ «Універсал Банк» не пред`явив вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України. 
Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ «Універсал Банк» не повернуті, а також беручи до уваги вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Крім того, з наданого банком розрахунку заборгованості за договором № б/н від 24 вересня 2019 року та виписки про рух коштів по картці вбачається, що відповідачем у добровільному порядку погашався наданий кредит, зокрема, сума зарахувань за період з 24 вересня 2019 року по 26 травня 2024 року становить 302 783,51, тоді як сума витрат за вказаний період становить 326 837,54 грн (а. с. 71-84).
Однак, оскільки ОСОБА_1 не погоджувалася сплата відсотків за користування кредитними коштами за договором від 24 вересня 2019 року, суд вважає неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування даним кредитом, натомість дана сума коштів підлягає зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Тому суд вважає за необхідне зменшити суму заборгованості за тілом кредиту (32 437,87 грн) за рахунок протиправно списаних банком відсотків у розмірі 8 383,84 грн.
Таким чином, розмір заборгованості відповідача за кредитним договором про надання банківських послуг від 24 вересня 2019 року складає 24 054,03 грн (32 437,87 грн - 8 383,84 грн), який підлягає до стягнення.
Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За змістом ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Також, згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року підлягає зміні, шляхом зменшення розміру заборгованості з 32 437,87 грн до 24 054,03 грн.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.
Оскільки вимоги позивача підлягають задоволенню частково, в процентному співвідношення на 74,2 %, з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» підлягає стягненню сума судового збору за подання позовної заяви в розмірі 2 246,78 грн (3 028 грн х 74,2 % : 100 %).
Крім того, оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, в процентному співвідношення на 25,8 %, з АТ «Універсал банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 171,84 грн (4 542,00 грн х 25,8 % : 100 %).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
За таких підстав, з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал банк» підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 074,94 грн, що становить різницю у покладених на сторони судових витрат. 
Разом з тим, з огляду на те, що відповідач, як особа з інвалідністю І групи, звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в сумі 1 074,94 грн підлягають компенсації за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Подільського районного суду міста Києва від 16 грудня 2024 року в частині стягнення заборгованості за договором № б/н від 24 вересня 2019 року змінити.
Зменшити суму заборгованості за договором № б/н від 24 вересня 2019 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк», з 32 437,87 грн до 24 054,03 грн.
В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Компенсувати Акціонерному товариству «Універсал Банк» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 074,94 за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук