ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2026 року | Справа №160/14181/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

26 травня 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій просить:
визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 , оформлене протоколом № 38 від 12.05.2026 року про відмову у наданні відстрочки;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 надати відстрочку від призову під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 при виконанні рішення суду та подальшому вирішенні питання щодо надання (продовження) відстрочки враховувати встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року у справі №185/6852/24 преюдиційні обставини без їх повторного встановлення або переоцінки.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що він перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
04.05.2026 року ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Павлоградської міської ради подав заяву про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (самостійне виховання та утримання дитини на підставі рішення суду), долучивши до заяви:
- свідоцтво про народження ОСОБА_2 , серія НОМЕР_1 від 21.10.2021 року, із зазначенням батьківства;
рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року (справа № 185/6852/24), яким встановлено факт самостійного виховання та утримання дитини.
12.05.2026 року комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 прийнято рішення, оформлене протоколом №38 від 12.05.2025 року про відмову в наданні відстрочки ОСОБА_1 , з причини: Не підтверджено факт самостійного виховання дитини.
ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, рішення комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 12.05.2026 року щодо відмови в наданні відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки наданий пакет документів посвідчує право на надання відстрочки від призову, у зв`язку з чим позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 травня 2026 року для розгляду адміністративної справи №160/14181/26 визначено суддю Олійника В.М.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15.05.2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
15.05.2026 року на адресу відповідача направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
16.05.2026 року відповідачем отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.05.2026 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення адміністративного позову - відмовлено.
08.06.2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
Згідно відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України (абз.2 ч.5 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ).
На виконання вимог вищевказаної норми (статті), постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 було затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період. 
Окрім призову, зазначеним порядком визначається також процедура надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Так, за приписами пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 та пункту 5 додатка 5, військовозобов`язаних СБУ чи розвідувальних органів) особисто через центри надання адміністративних послуг подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу за місцем перебування на військовому обліку заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Заява повинна містити такі обов`язкові відомості про військовозобов`язаного: прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серію (за наявності) та номер паспорта громадянина України (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомили про це відповідному контролюючому органу і мають відмітку в паспорті громадянина України); дату народження; адресу задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування); адресу електронної пошти; контактний номер телефону.
06 травня 2026 року о 16 год. 46 хв. (вх. №1354/зв) через систему електронного документообігу (СЕДО) до ІНФОРМАЦІЯ_2 від центру надання адміністративних послуг надійшла письмова заява позивача за №20260504 740396 щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. 
Категорія відстрочки: одинокі матері та батьки, які виховують дитину до 18 років. 
Нормативне посилання на категорію відстрочки: пункт 4 частина 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ. 
До заяви додано: копія рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року на 4 арк.; копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 21 жовтня 2021 року на 1 арк.
За приписами абзацу 4 пункту 60 Порядку №560 на підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. У разі позитивного рішення у протоколі окремо зазначається строк, на який надано відстрочку, та строк дії відповідних законних підстав (настання обставин, за яких особа втрачає законні підстави на відстрочку). У разі відмови у наданні відстрочки у протоколі зазначаються причини такої відмови.
12 травня 2026 року, розглянувши надані документи, Комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_6 ухвалила рішення у формі протоколу №38, де розглянула заяву позивача за № «50». 
Рішення комісії: «Відмовлено. Не підтверджено факт самостійного виховання дитини».
Приймаючи рішення по заяві позивача про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, Комісія виходила зокрема з аналізу чинного законодавства та фактичних обставин, викладених нижче.
Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Положеннями статті 141 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
ОСОБА_3 , як батько, відповідно до Сімейного кодексу України виконує обов`язок по утриманню своїх дітей, але факт самостійного виховання не підтверджений належними доказами.
Представник відповідача зауважує, що проживання батьків дитини окремо, визначення місця проживання дітей з батьком, не впливає на обсяг прав та обов`язків обох батьків щодо виховання дітей, не звільняє того з батьків, хто проживає окремо, від батьківського обов`язку та не позбавляє права брати участь у вихованні дітей, ці обставини не можуть розглядатися як доказ самостійного виховання батьком дітей.
У матеріалах позовної заяви відсутні будь-які належні та допустимі докази, що мати дитини ухиляється від виконання батьківських обов`язків або позбавлена батьківських прав, що б свідчило про самостійне виховання позивачем дитини віком до 18 років.
У законодавстві відсутнє формулювання поняття «самостійне виховання дітей одним з батьків». 
Разом з тим, Порядок надання відпустки при народженні дитини, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2021 року № 693, містить визначення термінів «одинока мати» та «одинокий батько».
Так, одинока мати - мати, у актовому записі про народження дитини якої відомості про чоловіка як батька дитини внесені в установленому порядку за її вказівкою; мати дитини, батько якої помер, відповідно до рішення суду позбавлений батьківських прав, визнаний безвісно відсутнім або оголошений померлим, якщо ця дитина не була усиновлена іншим чоловіком; одинокий батько - батько дитини, матір якої померла, відповідно до рішення суду позбавлена батьківських прав, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, якщо ця дитина не була усиновлена іншою жінкою.
Виходячи з викладеного, оскільки матір дитини не позбавлена батьківських прав, не визнана безвісно відсутньою, не оголошена померлою, то підстави стверджувати про те, що позивач є одиноким батьком або самостійно виховує неповнолітню дитину - відсутні.
Представник відповідача не заперечує, що станом на 05 вересня 2024 року позивач самостійно виховував та утримував дитину. 
Однак, підтверджень того, що такі обставини мали місце після ухвалення судом рішення (05 вересня 2024 року) - відсутні.
Оскільки рішенням суду від 05 вересня 2024 року визначено порядок участі матері, ОСОБА_4 у вихованні дитини, стягнуто з неї аліменти на утримання дитини, дані обставини самі по собі виключають факт того, що після 05 вересня 2024 року позивач самостійно виховує та утримує дитину.
Таким чином, виходячи з системного аналізу норм чинного законодавства та фактичних обставин у справі, слід дійти висновку, що позивач не має права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ, а тому рішення Комісії, оформлене протоколом №38 від 12.05.2026 року, яким позивачеві відмовлено у наданні відстрочки, на думку представника відповідача, є правомірним та скасуванню не підлягає.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
11.06.2026 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій позивач не погоджується з доводами відповідача, вважає їх необґрунтованими та помилковими, враховуючи наступне.
Рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 містить лише формальне посилання на нібито не підтвердження факту самостійного виховання дитини, однак не містить:
- які саме обставини викликають сумнів у відповідача;
- які саме документи, на думку відповідача, є недостатніми;
- які саме документи повинні бути подані додатково;
- які саме обставини змінилися після попереднього надання відстрочки.
Таким чином, оскаржуване рішення не містить належного мотивування та фактично зводиться до формального заперечення встановлених судом фактів.
Отже, твердження відповідача про не підтвердження факту самостійного виховання дитини ґрунтується виключно на припущеннях.
При цьому відповідач фактично не спростовує жодної із встановлених судом обставин, а лише висловлює незгоду із судовим рішенням та намагається надати йому власне тлумачення.
Однак, адміністративний орган не може підміняти суд та здійснювати повторне встановлення або переоцінку юридичних фактів, вже встановлених судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Більше того, відповідач фактично вийшов за межі своїх повноважень, оскільки почав вимагати інші документи та інші докази, які не передбачені чинним законодавством України.
Так, Додатком №5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 560 від 16.05.2024 року, прямо передбачено, що документами для підтвердження права на відстрочку за пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є:
- свідоцтво про народження дитини;
- рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Перелік документів, визначений Додатком №5 до Порядку №560, є вичерпним. 
Відповідач не наділений повноваженнями вимагати будь-які інші документи, не передбачені Порядком № 560.
Таким чином, після подання документів, передбачених Додатком №5 до Порядку №560, у відповідача був відсутній вибір між декількома правомірними варіантами поведінки. Комісія Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області була зобов`язана перевірити:
- наявність передбачених законом документів;
- відсутність змін у встановлених судом обставинах.
Однак, оскільки зазначені умови були дотримані, на думку позивача, у відповідача відсутні правові підстави для відмови у наданні відстрочки.
Пунктом 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено декілька самостійних підстав для надання відстрочки, а саме:
- другий з батьків помер;
- визнаний безвісно відсутнім;
- позбавлений батьківських прав;
- відбуває покарання;
- а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.
Таким чином, самостійне виховання та утримання дитини за рішенням суду є окремою та самостійною підставою для надання відстрочки.
Для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини закон не вимагає:
- смерті матері;
- визнання матері безвісно відсутньою;
- позбавлення матері батьківських прав.
Більше того, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року підтверджує, що мати дитини є живою та бере участь у спілкуванні з дитиною, однак це не перешкодило суду встановити факт самостійного виховання та утримання мною малолітньої дитини.
Отже, доводи відповідача зводяться до неправильного тлумачення положень пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
З урахуванням викладеного, позивач просить задовольнити його позовні вимоги.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року в справі №185/6852/24 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту виховання та утримання малолітньої дитини та вирішено:
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено факт виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітньої дитини ОСОБА_2 , самостійно. 
Встановлено факт утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 самостійно.
Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. 
Задоволено зустрічний позов адвоката Кравченка Євгенія Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини. Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у вихованні спілкуванні із донькою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Визначено наступний порядок участі ОСОБА_4 у вихованні дитини, а саме: особисті побачення в середу кожного тижня місяця за місцем проживання ОСОБА_4 з 16:00 до 20:00 з урахуванням розпорядку дня та стану здоров`я дитини без присутності ОСОБА_1 ; особисті побачення в суботу кожного тижня місяця за місцем проживання ОСОБА_4 з 10:00 до 19:00 з урахуванням розпорядку дня та стану здоров`я дитини без присутності ОСОБА_1 .
Відповідно до довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №20683 від 16.10.2024 року ОСОБА_1 (1982 р.н.) надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років, на строк до 09.11.2024 року.
Згідно витягів з мобільного застосунку «Резерв+» відстрочка надавалася на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 07.02.2025 року, до 08.05.2025 року, до 05.11.2025 року, до 02.02.2026 року, до 03.05.2026 року.
04.05.2026 року ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Павлоградської міської ради подав заяву про отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (самостійне виховання та утримання дитини на підставі рішення суду).
06 травня 2026 року о 16 год. 46 хв. (вх. №1354/зв) через систему електронного документообігу (СЕДО) до ІНФОРМАЦІЯ_2 від центру надання адміністративних послуг надійшла письмова заява позивача за №20260504 740396 щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.
Категорія відстрочки: одинокі матері та батьки, які виховують дитину до 18 років. 
Нормативне посилання на категорію відстрочки: пункт 4 частина 1 статті 23 Закону №3543-ХІІ. 
До заяви додано: копія рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2024 року на 4 арк.; копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , видане Павлоградським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 21 жовтня 2021 року на 1 арк.
12 травня 2026 року, розглянувши надані документи, Комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_6 ухвалила рішення у формі протоколу №38, де розглянула заяву позивача за № «50». 
Рішення комісії: «Відмовлено. Не підтверджено факт самостійного виховання дитини».
ОСОБА_1 вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, рішення комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 12.05.2026 року щодо відмови в наданні відстрочки від призову під час мобілізації на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», оскільки наданий пакет документів посвідчує право на надання відстрочки від призову, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ.
Відповідно до частини 9 статті 1 Закону №2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання і відповідно до обсягу та деталізації поділяється на персонально-якісний, персонально-первинний та персональний. Ведення персонально-якісного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів покладається на відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки (ч.3 ст.33, ч.1 ст.34 Закону № 2232-ХІІ).
Абзацом другим пункту 3 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. №1487 визначено, що для забезпечення військового обліку громадян України використовується Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який призначений для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Згідно відомостей, наявних в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , перебуває на обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_2 .
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" (затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ), введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. Також, Указом Президента України від 24.02.2022 №65/2022 «Про загальну мобілізацію» оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
На момент виникнення спірних правовідносин, строки дії воєнного стану та проведення мобілізації на території України в чергове були продовжені на 90 діб.
Відповідно до положень статті 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації є Конституція України, Закон України «Про оборону України», цей та інші закони України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти.
Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період визначається Кабінетом Міністрів України (абз.2 ч.5 ст. 22 Закону № 3543-ХІІ).
На виконання вимог вищевказаної норми (статті), постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року №560 було затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №560). 
Окрім призову, зазначеним порядком, визначається також процедура надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Згідно пункту 58 Порядку №560 за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Відповідно положень статті 60 Порядку №560 - комісія вивчає отримані заяву та підтверджуючі документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані на розгляд заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом наступного дня від дати отримання інформації на запити до органів державної влади.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення. У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6 постанови КМУ № 560 від 16.05.2024.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7 постанови КМУ № 560 від 16.05.2024. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, крім підстав, зазначених у пункті 2 частини першої, пунктах 3, 4, 5 частини третьої статті 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Для продовження строку дії відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язаний з виданням Указу Президента України про продовження строку проведення мобілізації подає (надсилає) на розгляд комісії заяву у паперовій або електронній формі, зокрема, у разі технічної реалізації засобами електронного кабінету призовника, військовозобов`язаного, резервіста.
У разі неможливості провести перевірку у військовозобов`язаного підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів територіальний центр комплектування та соціальної підтримки повідомляє про необхідність надання відповідних підтверджуючих документів.
Судом встановлено, що 12 травня 2026 року розглянувши надані позивачем документи, Комісія для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_6 ухвалила рішення у формі протоколу №38, де розглянула заяву позивача за № «50». Рішення комісії: «Відмовлено. Не підтверджено факт самостійного виховання дитини»
У відповідності до пункту 4 частини 1 статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
У відповідності до Додатку 5 до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, документами, що підтверджують право на відстрочку згідно пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» є: свідоцтво про народження дитини (дітей) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про смерть одного з батьків або рішення суду про оголошення одного із батьків померлим, або рішення суду про позбавлення одного з батьків батьківських прав, або рішення суду про визнання одного із батьків безвісти відсутнім, або витяг із Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, або вирок суду, за яким особа відбуває покарання у місцях позбавлення волі, або документи, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину (рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини або витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України).
Отже, перелік документів, визначений Додатком № 5 до Порядку №560, є вичерпним та не передбачає подання інших документів для підтвердження факту самостійного виховання та утримання дитини.
При прийнятті рішення в справі, суд враховує, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року в справі №185/6852/24 задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, про визначення місця проживання дитини, встановлення факту виховання та утримання малолітньої дитини та вирішено:
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 . Встановлено факт виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , малолітньої дитини ОСОБА_2 , самостійно. 
Встановлено факт утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 малолітньої дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 самостійно.
Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , у розмірі частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. 
Задоволено зустрічний позов адвоката Кравченка Євгенія Миколайовича, який діє від імені ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у вихованні та визначення способу участі у вихованні дитини. Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 не чинити перешкоди ОСОБА_4 у вихованні спілкуванні із донькою, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . 
Визначено наступний порядок участі ОСОБА_4 у вихованні дитини, а саме: особисті побачення в середу кожного тижня місяця за місцем проживання ОСОБА_4 з 16:00 до 20:00 з урахуванням розпорядку дня та стану здоров`я дитини без присутності ОСОБА_1 ; особисті побачення в суботу кожного тижня місяця за місцем проживання ОСОБА_4 з 10:00 до 19:00 з урахуванням розпорядку дня та стану здоров`я дитини без присутності ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 4 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відтак, досліджуючи обставини адміністративної справи, суд враховує як преюдиційні, обставини встановлені в рішенні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року в справі №185/6852/24, яке набрало законної сили.
Відповідно до довідки начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 №20683 від 16.10.2024 року ОСОБА_1 , (1982 р.н.), надавалась відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особі, яка самостійно виховує дитину віком до 18 років на строк до 09.11.2024 року.
Згідно витягів з мобільного застосунку «Резерв+» відстрочка надавалася на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» до 07.02.2025 року, до 08.05.2025 року, до 05.11.2025 року, до 02.02.2026 року, до 03.05.2026 року.
Відтак, преюдиційний факт наявності підстав для надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», є встановленим, а доводи відповідача в цій частині є помилковими.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 12.05.2026 року щодо відмови в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і як наслідок, з метою поновлення порушеного права, зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), за його заявою від 04.05.2026 року, відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Щодо позовної вимоги про зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 при виконанні рішення суду та подальшому вирішенні питання щодо надання (продовження) відстрочки враховувати встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року у справі №185/6852/24 преюдиційні обставини без їх повторного встановлення або переоцінки, суд зазначає наступне.
Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент і звернення до суду.
Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Оскільки судовому захисту підлягають порушені права чи інтереси особи, а не ті, що можливо/ймовірно будуть порушені у майбутньому, позовні вимоги щодо зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 при виконанні рішення суду та подальшому вирішенні питання щодо надання (продовження) відстрочки враховувати встановлені рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.09.2024 року у справі №185/6852/24 преюдиційні обставини без їх повторного встановлення або переоцінки, на думку суду, є передчасними.
Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Згідно з частиною 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 1064,96 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "Таскомбанк" від 25.05.2026 року.
А отже, пропорційно задоволеним позовним вимогам, суд приходить до висновку про необхідність стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 950,48 грн.
Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 №38 від 12.05.2026 року щодо відмови в наданні ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_9 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) надати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за його заявою від 04.05.2026 року відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі пункту 4 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 950,48 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник