Номер провадження: 22-ц/813/5803/26 
Справа № 515/1473/25
Головуючий у першій інстанції Дем`янова О. А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.07.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,
за участю секретаря Громовенко А.Г.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 лютого 2026 року, постановлену під головуванням судді Дем`янова О.А., про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання угоди про розірвання договору недійсною,

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання угоди про розірвання договору недійсною, в якому просила визнати недійсною угоду про дострокове розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), б/н, від 25.09.2018, укладеної 09.11.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки за кадастровим номером № 5125081600:01:001:1081, а також визначити порядок виконання судового рішення.
Одночасно, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила:
- вжити заходи забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам здійснювати будь-які дії щодо оформлення права оренди та права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки 5125081600:01:001:1081 площею 4,5334 га, яка розташована за адресою: Одеська область Татарбунарський район, територія Дивізійської сільської ради, до набрання рішенням по справі законної сили;
- вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони Міністерству юстиції та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним та приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5125081600:01:001:1081, до набрання рішенням по справі законної сили.
В обґрунтування заяви зазначала, що забезпечення позову застосовується для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду по справі.
Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 18.02.2026 заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено в повному обсязі.
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та заяву про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції не взято до уваги недоведеність заявником факту можливого порушення його права у разі невжиття заходів забезпечення позову та що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано доказів реального наміру відповідача відчужити все своє майно та бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду, у разі задоволення позову.
Своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України сторони не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення відповідно до положень ст. 376 є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, оскаржуване рішення суду вказаним вимогам не відповідає, з огляду на наступне.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для задоволення заяви та вжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову.
Колегія суддів частково не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції та з огляду на доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити наступне.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в справі.
Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Згідно з частинами першою та другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову, перелік яких визначений статтею 150 цього Кодексу, а також інші заходи, необхідні для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 частини першої статті 150 ЦПК України.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості, адекватності та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду, імовірності ускладнення чи непоновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «…під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених або оспорюваних прав або інтересів позивача, без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання угоди про розірвання договору недійсною, в якому просила визнати недійсною угоду про дострокове розірвання договору про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), б/н, від 25.09.2018, укладеної 09.11.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки за кадастровим номером № 5125081600:01:001:1081, а також визначити порядок виконання судового рішення.
В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 25.09.2018 між нею та ОСОБА_3 укладено угоду про встановлення права користування зазначеною земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), яка належала ОСОБА_3 на праві приватної власності. 23.06.2022, згідно тверджень позивача, державним реєстратором Білгород-Дністровської районної державної адміністрації прийнято рішення щодо державної реєстрації угоди про дострокове розірвання договору від 25.09.2018, що в свою чергу й оскаржується позивачем як емфітевтом за вищевказаним договором про встановлення права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потребу (емфітевзису) від 25.09.2018.
Згідно свідоцтва про право на спадщину від 02.09.2025, виданого державним нотаріусом Пересипської державної нотаріальної контори м. Одеси, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, а його спадкоємцем є донька, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 яка отримала дану земельну ділянку у спадок, до якої й заявлено відповідний позов.
З огляду на викладені встановлені обставини справи та предмет спору в даній справі, обґрунтування заявником доцільності вжиття заходів забезпечення позову, зважаючи на мету вжиття таких, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення заяви ОСОБА_2 в частині вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам здійснювати будь-які дії щодо оформлення права оренди спірної земельної ділянки; а також шляхом встановлення заборони Міністерству юстиції та його територіальним органам, усім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (виконавчим органам сільських, селищних і міських рад, Київської, Севастопольської міських, районних, районних у містах Києві та Севастополі державних адміністрацій), усім державним реєстраторам речових прав на нерухоме майно, у тому числі нотаріусам, державним та приватним виконавцям, вчиняти будь-які реєстраційні дії, приймати будь-які рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо земельної ділянки з кадастровим номером 5125081600:01:001:1081, до набрання рішенням по справі законної сили, оскільки встановлення заборони на здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки, зважаючи на предмет спору, забезпечить в майбутньому належне виконання рішення суду у випадку задоволення вимог про визнання угоди про розірвання договору недійсною.
Натомість скаржником не наведено належних та обґрунтованих доводів на спростування висновків суду в даній частині, а саме щодо недоцільності вжиття вказаних заходів забезпечення позову в даному випадку. 
Разом з тим, з підстав викладеного, колегія суддів вважає за необхідне зазначити щодо помилкових висновків суду першої інстанції про задоволення заяви ОСОБА_2 в частині вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам здійснювати будь-які дії щодо права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки 5125081600:01:001:1081 площею 4,5334 га, яка розташована за адресою: Одеська область Татарбунарський район, територія Дивізійської сільської ради, до набрання рішенням по справі законної сили, оскільки позивачем не обґрунтовано в даній частині належним чином необхідність вжиття саме таких заходів та у випадку не вжиття яких її право буде порушено, при цьому заявлений захід забезпечення позову в даному випадку не може бути визнаний співмірним заявленим позовним вимогам, адже відповідач як власник вказаної земельної ділянки, згідно свідоцтва про право на спадщину від 02.09.2025, наділена правом користуванням належною їй земельної ділянкою за цільовим її призначенням. Також слід зауважити, що будь-який договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення підлягає обов`язковій реєстрації, при цьому оскаржуваною ухвалою в частині, що визнана апеляційним судом законною та обґрунтованою, вже вирішено питання щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони вчинювати будь-які реєстраційні дії відносно спірної земельної ділянки.
За положеннями п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, оскаржувана ухвала суду підлягає скасування в частині вжиття судом заходу забезпечення позову, шляхом встановлення заборони ОСОБА_1 та третім особам здійснювати будь-які дії щодо права користування земельною ділянкою. 
Керуючись ст.ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 18 лютого 2026 року –скасувати в частині вжиття заходів забезпечення позову, шляхом заборони ОСОБА_1 та третім особам здійснювати будь-які дії щодо права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) щодо земельної ділянки 5125081600:01:001:1081 площею 4,5334 га, яка розташована за адресою: Одеська область Татарбунарський район, територія Дивізійської сільської ради, до набрання рішенням по справі законної сили.
В іншій частині судове рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 30 липня 2026 року.

Головуючий О.С. Комлева

Судді М.М. Драгомерецький

С.М. Сегеда