ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА _01054, _м.Київ, _вул.Б.Хмельницького,44-В, _тел. _(044) _334-68-95, _E-mail: _inbox@ki.arbitr.gov.ua
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
24.06.2026 | Справа № 910/7607/24

За позовом Приватного акціонерного товариства «Виробничо-комерційна компанія «СТС»
до 1) Комунального підприємства «Київтранспарксервіс»; 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Проперті»; 
3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлерс»; 
4) Товариства з обмеженою відповідальністю «Котранса»
про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном та визнання недійсним договору
Суддя Сташків Р.Б.
Секретар судового засідання Гарашко Т.В.
Представники сторін:
від позивача – Іващенко В.І. (в режимі відеоконференції);
від відповідача-1 – Бабіч К.А.;
від відповідача-3 – Яковенко А.О.;
від відповідачів 2,4 – не з`явилися.
СУТЬ СПОРУ:
У липні 2024 року Приватне акціонерне товариство «Виробничо-комерційна компанія «СТС» (далі – позивач, Компанія «СТС») звернулася до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» (далі – відповідач-1, КП «Київтранспарксервіс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвест-Проперті» (далі – відповідач-2, ТОВ «Інвест-Проперті»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Айлерс» (далі – відповідач-3, ТОВ «Айлерс»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Котранса» (далі – відповідач-4, ТОВ «Котранса») про:
- зобов`язання відповідача-1 усунути перешкоди у користуванні позивачем 44 машино-місцями на паркувальному майданчику за адресою: м. Київ, вул. Зодчих, 66-68, в межах III територіальної зони паркування міста Києва (далі – Паркувальний майданчик), надавши позивачу доступ до них;
- визнання недійсним договору № ДНП-2019-04/13 від 05.04.2019, укладеного між відповідаче-1 та відповідачем-2, за яким права користування 44 машино-місцями на Паркувальному майданчику передавались відповідачу-3 та відповідачу-4.
Позовні вимоги мотивовані тим, що незважаючи на чинність укладеного між позивачем та відповідачем-1 договору № ДНП-2015-07/56 від 30.07.2015, під час дії цього договору відповідач-1 та відповідач-2 уклали оспорюваний договір № ДНП-2019-04/13 від 05.04.2019 на користування 44 машино-місцями на Паркувальному майданчику, які у подальшому, у тому числі і після набрання рішенням суду у справі №910/17304/21 законної сили, передавались у користування відповідачам-3,-4.
Відповідач-1 позов не визнав. На обґрунтування своїх заперечень послався на те, що договір № ДНП-2015-07/56 від 30.07.2015 був укладений на строк 985 календарних днів (з 18.11.2015 до 29.07.2018), а наведений позивачем розрахунок цього строку у « 2 роки 8 місяців 12 днів» є помилковим, оскільки кількість днів у році та місяцях є відмінною в різні періоди. Внаслідок цієї помилки позивачем не правильно вказується строк на пролонгацію цього договору. Відповідно до пункту 6.3 цього Договору відповідач-1 за 30 календарних днів до закінчення строку дії Договору повідомив позивача про відсутність наміру продовжити дію договору № ДНП-2015-07/56 від 30.07.2015. Отже цей договір припинив свою дію у зв`язку із закінченням строку на який був укладений та відсутністю волі відповідача-1 на подальшу пролонгацію цього договору. Внаслідок цього у позивача відсутні будь-які підстави для користування Паркувальним майданчиком. Позивач також не обґрунтовує підстави своєї вимоги щодо визнання недійсним договору, укладеного КП «Київтранспраксервіс» з іншим суб`єктом господарювання на право здійснення діяльності з паркування транспортних засобів на спірному Паркувальному майданчику.
Позивач у відповіді на відзив вказує, що з 985 календарних днів дії договору № ДНП-2015-07/56 від 30.07.2015 він з незалежних від нього причин мав можливість користуватися Паркувальним майданчиком лише 116 днів, а 869 днів – лишилось, оскільки відповідач-1 перешкоджає позивачу користуватись майном до цього часу. Тому, позивач вважає, що у нього є ще 869 днів для користування Паркувальним майданчиком.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 03.10.2024, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025, у задоволені позову відмовлено повністю.
Судові рішення першої та апеляційної інстанцій були мотивовані тим, що як укладений між позивачем та відповідачем-1 договір № ДНН-2015-07/56 від 30.07.2015, так і укладений між відповідачами-1,-2 договір № ДНП-2019-04/13 від 05.04.2019, предметом яких є надання за плату в експлуатацію майданчика для паркування, є нікчемними, адже вони укладені з порушенням публічного порядку передачі у найм земельних ділянок.
Постановою Верховного Суду від 28.05.2025 постанова Північного апеляційного господарського суду від 19.03.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.10.2024 у справі № 910/7607/24 скасовані, а справа передана на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для відмови в задоволення позову за викладеними ними обґрунтуваннями є помилковими, а вчинені судами помилки не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно внаслідок меж розгляду справи судом касаційної інстанції, оскільки існує потреба для надання належної оцінки та дослідження наявних в матеріалах справи доказів та встановлення пов`язаних із ними обставин з урахуванням зазначеного в цій постанові судом касаційної інстанції.
Зокрема, суд касаційної інстанції вказав на необхідність надання належної правової оцінки обставинам справи з урахуванням висновку про те, що укладені між сторонами договори № ДНН-2015-07/56 від 30.07.2015 та № ДНП-2019-04/13 від 05.04.2019 за своєю правовою природою є договорами найму комунального майна – Паркувального майданчика.
У цьому зв`язку регулювання відповідних правовідносин має здійснюватися не за правилами земельного законодавства, а відповідно до норм спеціального законодавства, що регулює оренду об`єктів комунальної власності. Також суд касаційної інстанції вказав, що при новому розгляді справи слід встановити, чи є підстави для застосування положень частин першої та третьої статті 203, а також частини другої статті 215 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), оскільки від з`ясування правомірності укладення спірних договорів залежить наявність підстав для задоволення позовних вимог або, навпаки, для відмови в їх задоволенні.
Під час нового розгляду справи представник позивача наполягав на своїх мотивах для задоволення позову, вказуючи про порушення його прав на користування спірним Паркувальним майданчиком та на недотримання сторонами (у тому числі і ним) при укладені спірних договорів вимог спеціального законодавства про оренду комунального майна.
Представники відповідачів-1,-3 заперечуючи проти позову, вказували про дотримання ними вимог чинного законодавства, яке регулювало спірні правовідносини сторін на час укладення оспорюваного договору, а також відсутності підстав для задоволення позову через не порушення прав позивача, позаяк останній не має підстав для користування Паркувальним майданчиком через закінченням строку дії договору № ДНН-2015-07/56 від 30.07.2015.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів-1,-3, дослідивши у судовому засіданні докази та оцінивши їх у сукупності, суд
ВСТАНОВИВ:
30.07.2015 між відповідачем-1 та позивачем укладено договір № ДНН-2015-07/56 про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування (далі – Договір-1), за умовами пункту 1.1 якого відповідач-1 надає за плату позивачу право на організацію та експлуатацію 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на Паркувальному майданчику (фіксовані місця для паркування), а також здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхнього автотранспорту.
Відповідно до пункту 1.2 Договору-1 під фіксованими місцями для паркування в цьому договорі визначено 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять інвалідів, що розташовані на Паркувальному майданчику.
Згідно з пунктом 2.1 Договору-1 відповідач-1 здійснює контроль за виконанням умов цього договору, а також за дотриманням позивачем Правил паркування транспортних засобів, затверджених Постановою КМУ від 03.12.2009 № 1342 (надалі – Правила паркування) та Правил благоустрою м. Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 № 1051/1051 (підпункт 2.1.1 Договору-1); здійснює моніторинг за обстеження території фіксованих місць для паркування. Виявлення за результатами моніторингу та обстеження території фіксованих місць для маркування кількості автомобілів, які не відповідають схемі ОДР, є підставою для внесення змін до схеми ОДР шляхом збільшення па відповідну кількість автомобілів (підпункт 2.1.2 Договору-1); розробляє схему організації дорожнього руху за адресою, зазначеною в пункті 1.1 Договору (підпункт 2.1.3 Договору-1); не несе відповідальності за збереження автотранспорту, майна, що в ньому заходиться, та будь-якого іншого майна, що розташоване на території фіксованих місць для паркування (підпункт 2.1.4 Договору-1); на час дії даного договору, не має права передавати право на експлуатацію фіксованих місць, для паркування третім особам та/або право на здійснення діяльності з паркування транспортних засобів на фіксованих місць для паркування третім особам (підпункт 2.1.5 Договору-1).
Відповідно до пункту 2.2 Договору-1 позивач самостійно несе відповідальність за наявність необхідних дозволів для ведення власної господарської діяльності, пов`язаної з облаштуванням, організацією та експлуатацією фіксованих місць для паркування, здійсненням розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування автотранспорту, а також за нарахування та сплату податків (підпункт 2.2.1 Договору-1); за власні кошти здійснює облаштування та обладнання фіксованих місць для паркування згідно з Правилами паркування (дорожніми знаками, дорожньою розміткою, шлагбаумом, приміщенням для охорони, огорожею тощо) відповідно до схеми ОДР (підпункт 2.2.2 Договору-1); здійснює експлуатацію фіксованих місць для паркування згідно з вимогами чинного законодавства України, в тому числі Правилами паркування, відповідно до умов цього договору, схеми організації дорожнього руху (підпункт 2.2.3 Договору-1); зобов`язується утримувати фіксовані місця для паркування та прилеглу територію в належному санітарно-технічному стані, з дотриманням Правил благоустрою, норм і правил протипожежної безпеки, техніки безпеки, здійснює прибирання території та вивезення сміття, листя та снігу (підпункт 2.2.4 Договору-1); зобов`язується облаштувати та експлуатувати не більшу кількість місць для паркування транспортних засобів, ніж передбачено умовами договору (підпункт 2.2.5 Договору-1); зобов`язується своєчасно та в повному обсязі здійснювати розрахунки згідно з розділом 3 цього договору (підпункт 2.2.6 Договору-1); забезпечує безоплатне паркування транспортних засобів, передбачених статтею 30 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (підпункт 2.2.7 Договору-1); не має права передавати фіксовані місця для паркування в експлуатацію третім особам (підпункт 2.2.8 Договору-1); зобов`язане звільнити фіксовані місця для паркування після припинення дії договору в порядку та строки, передбачені договором (підпункт 2.2.9 Договору-1); зобов`язується приймати участь під час здійснення контролю відповідачем-1 виконання позивачем умов цього договору (підпункт 2.2.10 Договору 1).
У пункті 4.1 Договору-1 сторонами узгоджено, що за невиконання або неналежне виконання умов договору сторони несуть відповідальність згідно з умовами договору та чинного законодавства України.
Пунктом 6.1 Договору-1 (у редакції, викладеній у додатковій угоді № 1 від 18.11.2015 до Договору-1) передбачено, що цей договір вважається укладеним і набирає чинності з 18.11.2015 і діє до 29.07.2018.
Отже, Договір-1 було укладено строком на 985 календарних днів, що відповідає інтервалу у 2 роки, 8 місяців та 12 днів, на чому наголошує позивач у позові.
Щодо спірного питання щодо обчислення строку дії Договору-1 та строку пролонгації його дії, то суд зазначає наступне.
Порядок визначення та обчислення строків регулюється главою 18 розділу V ЦК України. 
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення (частина 1 статті 251 ЦК України.
Частиною 1 статті 252 ЦК України передбачено, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).
Зважаючи на те, що пункт 6.1 Договору-1 не містить вказівки на те, що цей Договір укладено на відповідну кількість років, місяців чи тижнів, а передбачає певний період у часі, який обраховується календарними днями, то правильним для обрахунку слід вважати кількість календарних днів у цьому строку.
Невідповідність переведення цього строку у інтервал визначений роками та місяцями пов`язано виключно із існування високосних років, що дає похибку на один день раз на чотири роки. Відповідно, більш точним є обрахунок строку дії Договору-1 саме у календарних днях, а не у переведенні цих календарних днів у роки та місяці, що може слугувати деяким маніпулюванням при обрахунку періоду пролонгації дії Договору-1, що було зроблено позивачем у цій справі, про що судом буде зазначено далі.
Таким чином, судом встановлено, що Договір-1 було укладено строком на 985 календарних днів.
Відповідно до пункту 6.3 Договору-1 якщо за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору жодна зі сторін не попередить письмово другу сторону про свій намір припинити договір, його дія продовжується на такий самий термін.
Відтак, цим пунктом сторони обумовили процедуру пролонгації Договору-1 у випадку відсутності активного волевиявлення однієї із сторін (або одразу обох) на його припинення.
За умовами пункту 6.5 Договору-1 відповідач-1 має право достроково розірвати цей договір в односторонньому порядку у будь-якому з наступних випадків:
а) у випадку, якщо позивач три рази підряд прострочив оплату послуг КП «Київтранспарксервіс» більше, ніж на 5 робочих днів;
б) у випадку використання фіксованих місць для паркування не за цільовим призначенням.
У пункті 6.6 Договору-1 сторонами узгоджено, що про дострокове розірвання договору відповідно до пункту 6.5 Договору-1, відповідач-1 надсилає позивачу письмове повідомлення не менш ніж за 15 календарних днів до дати розірвання договору. Повідомлення про розірвання договору надсилається в порядку, визначеному пунктом 8.3 даного Договору. Договір є розірваним на тридцять перший календарний день з дати отримання повідомлення позивачем.
Листом вих. № 053/05-4434 від 13.11.2018 відповідач-1 повідомив позивача про розірвання з 22.11.2018 Договору-1 в односторонньому порядку на підставі пункту 6.5 Договору-1.
05.04.2019 між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено Договір № ДНП-2019-04/13 про надання в експлуатацію майданчика для паркування (далі – Договір-2), відповідно до пункту 1.1 якого відповідач-1 передає за плату відповідачу-2 в експлуатацію 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на Паркувальному майданчику, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.
Згідно з пунктом 7.1 Договору-2 цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати підписання і діє до 31.12.2022.
21.06.2019 відповідачем-1 та відповідачем-2 складено акт приймання-передачі Паркувального майданчика, відповідно до якого відповідачем-1 на виконання своїх зобов`язань за Договором-2 було передано, а відповідачем-2 було прийнято в експлуатацію Паркувальний майданчик на 44 машиномісця.
Відповідно до пункту 7.3 Договору-2 якщо за 30 календарних днів до закінчення строку дії договору жодна зі сторін не попередить письмово іншу сторону про свій намір припинити дію договору, його дія автоматично продовжується на 1 календарний рік.
18.10.2019 між відповідачем-1, відповідачем-2 та відповідачем-3 укладено угоду № 26 про заміну сторони Договору-2, за умовами якої сторони погодилися замінити одну зі сторін Договору-2, а саме передати відповідачу-3 усі права та обов`язки сторони по Договору-2.
У жовтні 2021 року Компанія «СТС» звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до КП «Київтранспарксервіс» про визнання недійсним правочину одностороннього розірвання Договору-1.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.09.2022, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023, у справі №910/17304/21 позов задоволено повністю та визнано недійсним правочин щодо одностороннього розірвання листом вих. № 053/05-4434 від 13.11.2018 КП «Київтранспарксервіс» Договору-1.
При розгляді справи № 910/17304/21 судоми першої та апеляційної інстанції було встановлено відсутність порушень Компанією «СТС» умов Договору-1, а отже і відсутність у КП «Київтранспарксервіс» передбачених пунктом 6.5 Договору-1 підстав для дострокового розірвання Договору-1 в односторонньому порядку.
04.11.2022 між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «Айлерс» укладено додаткову угоду № 1, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 7.1 Договору-2 та виклали вказаний пункт в редакції, за якою строк дії договору було продовжено до 31.12.2025.
23.06.2023 між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «Айлерс» укладено Додаткову угоду № 2, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до Договору-2 та виклали певні пункти договору в нових редакціях.
23.06.2023 між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «Айлерс» укладено Додаткову угоду № 3, в якій сторони дійшли згоди внести зміни до пункту 7.1 Договору-2 та виклали вказаний пункт в редакції, за якою строк дії договору було продовжено до 31.12.2028.
29.06.2023 між КП «Київтранспарксервіс», ТОВ «Айлерс» та ТОВ «Контраса» укладено Додаткову угоду № 4 про заміну сторони Договору-2, за умовами якої сторони погодилися замінити одну зі сторін Договору-2, що укладений між КП «Київтранспарксервіс» та ТОВ «Айлерс», а саме передати ТОВ «Контраса» усі права та обов`язки сторони по Договору-2.
Постановою Верховного Суду від 17.08.2023 касаційну скаргу КП «Київтранспарксервіс» залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.09.2022 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 17.05.2023 у справі № 910/17304/21 залишено без змін.
У вересні 2023 року позивач звернувся до відповідача-1 із листом вих. № 20 від 26.09.2023, в якому, посилаючись на судові рішення у справі № 910/17304/21, запропонував відповідачу-1 направити на адресу позивача проєкти відповідних додаткових угод до Договору-1 з метою актуалізації його основних умов на цей час, зокрема щодо розмірів платежів та визначення порядку і часу відновлення прав позивача.
Листом вих. № 053/05-3996 від 26.10.2023 відповідач-1, посилаючись на судові рішення у справі № 910/17304/21, повідомив позивача, що він розглядає можливість укладення додаткової угоди до Договору-1 з метою його актуалізації з урахуванням правовідносин сторін та запропонував позивачу надати власні чіткі пропозиції та проєкт додаткової угоди.
Листом вих. № 053/05-4304 від 20.11.2023 відповідач-1, посилаючись на пункт 6.3 Договору-1, повідомив позивача про свій намір припинити Договір-1 після закінчення терміну його дії, яким, на думку відповідача-1, є 21.12.2023.
Позивач звернувся до відповідача-1 з листом вих. № 25 від 21.11.2023, в якому, посилаючись на необхідність виконання судових рішень у справі № 910/17304/21, надіслав проєкт додаткової угоди, умови якої передбачали поновлення дії Договору-1 з 01.01.2024 та продовження строку його дії до 31.12.2026.
У листі вих. № 26 від 06.12.2023 позивач вказав, що з 25.11.2023 дія Договору-1 була продовжена до 06.08.2026, в той час, як з 22.11.2018 позивачу послуга за Договором-1 не надається, а доступ до місць для організації паркування фізично обмежено парканом. У цьому листі позивач повідомив відповідача-1 про свій намір скористатись переважним правом на укладення нового договору у разі закінчення дії Договору-1.
Звертаючись до суду, позивач вказує, що всупереч чинності Договору-1 та змісту судових рішень у справі № 910/17304/21, під час дії цього договору відповідачі-1,-2 уклали Договір-2, який передбачав передачу в експлуатацію майданчика для паркування, а саме 40 місць для платного паркування транспортних засобів, а також 4 спеціальних місця для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, що розташовані на Паркувальному майданчику, а надалі додатковими угодами замінювалась сторона договору, що порушує його права та інтереси на користування Паркувальним майданчиком. У зв`язку з чим, позивач і звернувся до суду з цим позовом про зобов`язання відповідача-1 усунути перешкоди у користуванні 44 машино-місцями на Паркувальному майданчику та визнати недійсним Договір-2, який перешкоджає йому у реалізації цього права користування Паркувальним майданчиком.
Щодо правової природи договорів про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування, то наразі існує стала судова практика з цього приводу, вказана зокрема і судом касаційної інстанції у цій справі.
Зокрема, суд виходить із наступного.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк (частина 1 статті 759 ЦК України).
Згідно з частиною 2 статті 759 ЦК України законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Відповідно до частин 1, 2 статті 283 Господарського кодексу України (чинного станом на момент укладання Договорів-1, -2; далі – ГК України) за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. За договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).
До відносин оренди застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина 6 статті 283 ГК України).
У частині 1 статті 284 ГК України законодавець як істотні умови договору оренди, визначив, зокрема, строк, на який укладається договір оренди; орендну плату з урахуванням її індексації; умови повернення орендованого майна або викупу.
Положеннями частини 1 статті 773 ЦК України на наймача покладений обов`язок користуватися річчю відповідно до її призначення та умов договору. 
Частиною 1 статті 763 ЦК України встановлено загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором. Аналогічні за змістом положення містилися й у частині 4 статті 284 ГК України, відповідно до якої строк договору оренди визначається за погодженням сторін.
Частиною 1 статті 762 ЦК України передбачено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. 
Частиною 1 статті 286 ГК України було встановлено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності.
Відповідно до Правил паркування транспортних засобів (затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1342; далі – Правила паркування) майданчики для паркування віднесені до об`єктів благоустрою, якими відповідно до Закону «Про благоустрій населених пунктів» є території, тобто сукупність земельних ділянок, які використовуються для розміщення об`єктів благоустрою населених пунктів: парків, скверів, бульварів, вулиць, провулків, узвозів, проїздів, шляхів, площ, майданів, набережних, прибудинкових територій, пляжів, кладовищ, рекреаційних, оздоровчих, навчальних, спортивних, історико-культурних об`єктів, об`єктів промисловості, комунально-складських та інших об`єктів у межах населеного пункту. Правила паркування передбачають обов`язковість обладнання майданчика для паркування відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, з обов`язковою відповідністю їх нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів.
Пункт 14.1.104 статті 14 Податкового кодексу України під терміном «майданчик для платного паркування» визначає його як площу території (землі), що належить на правах власності територіальній громаді або державі, на якій відповідно до рішення органу місцевого самоврядування здійснюється платне паркування транспортних засобів.
Об`єктом оподаткування майданчика для платного паркування є земельна ділянка, яка згідно з рішенням сільської, селищної, міської ради спеціально відведена для забезпечення паркування транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, тротуарах або інших місцях, а також комунальні гаражі, стоянки, паркінги (будівлі, споруди, їх частини), які побудовані за рахунок коштів місцевого бюджету, за винятком площі земельної ділянки, яка відведена для безоплатного паркування транспортних засобів, передбачених статтею 30 Закону «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (пункт 268-1.2.1 статті 268-1 Податкового кодексу України).
За змістом Договору-1 і Договору-2 у позивача та відповідача-2 виникло право користуватися майданчиком для паркування як майном з визначеною метою - надання третім особам місця для паркування транспортних засобів на майданчику.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23 аналізувала правову природу договору про надання для експлуатації, утримання та облаштування майданчика для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.
Так, у справі № 910/1248/23 предметом спору було стягнення КП «Київтранспарксервіс» з товариства заборгованості з орендних платежів, 3% річних, інфляційних втрат та пені, з підстав неналежного виконання такою особою договору про надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування.
За змістом відповідного договору КП «Київтранспарксервіс» передало за плату товариству для експлуатації, утримання та облаштування майданчик для паркування транспортних засобів, що включало місця для платного паркування транспортних засобів, а також спеціальних місць для безкоштовного паркування транспортних засобів, які перевозять осіб з інвалідністю, для ведення діяльності з паркування транспортних засобів та здійснення розрахунків з юридичними та фізичними особами за паркування їхніх транспортних засобів.
Аналізуючи правову природу такого правочину, Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду врахувала, що предметом оренди є майно, тобто об`єкт матеріального світу, що визначений індивідуальними ознаками і є неспоживною річчю, або майнові права, як особливий вид майна.
Сторони підписавши акт приймання-передачі майданчика для паркування в експлуатацію визначили строк користування, порядок передання майданчика для паркування та повернення, ціну договору та порядок розрахунків, спосіб оплати за користування товариством майданчиком для паркування.
Ураховуючи викладене, оскільки предметом користування є майданчик для паркування як майно, і таке користування носить строковий та оплатний характер, Верховний Суд виснував, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором найму.
Зважаючи на це, Об`єднана палата відступила від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 04.06.2018 у справі № 910/20720/16 та від 03.02.2020 у справі № 910/6312/19, щодо застосування статті 901 ЦК України до договору про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування та зазначила, що такий договір за своєю правовою природою є договором найму, та відступила шляхом уточнення також від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 11.06.2018 у справі № 910/8413/17, про те, що договір про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування є договором найму майнових прав. Уточнення полягало в тому, що такий договір є договором найму комунального майна (паркувального майданчика).
При цьому Верховний Суд у межах розгляду цієї справи здійснив застосування спеціального законодавства, що регулює відносини оренди комунального майна.
З урахуванням того, що відповідно до умов Договору-1 та Договору-2 предметом користування є майданчики для паркування транспортних засобів, які мають ознаки індивідуально визначеного майна, переданого у строкове та оплатне користування, а також зважаючи на тотожність змісту спірних правовідносин з правовідносинами, що були предметом розгляду у справі № 910/1248/23, касаційний суд у цій справі дійшов висновку, що зазначені договори за своєю правовою природою є договорами найму комунального майна – Паркувального майданчика.
Аналогічний підхід до правової кваліфікації договору, предметом якого є надання майданчика для експлуатації, утримання та облаштування, укладеного, зокрема, КП «Київтранспарксервіс» з іншими суб`єктами, отримав підтвердження у правозастосовній практиці Верховного Суду.
Так, з урахуванням правових висновків, сформульованих у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.03.2024 у справі № 910/1248/23, відповідна правова позиція була послідовно відтворена у постановах Верховного Суду від 15.04.2025 у справі № 910/7116/24 та від 13.05.2025 у справі № 910/7747/24 та від 28.05.2025 у цій справі № 910/7307/24. У зазначених рішеннях суд касаційної інстанції підтвердив, що подібні договори підлягають оцінці за правилами спеціального законодавства, яке регулює саме оренду майна комунальної власності.
Тому суд, даючи оцінку правової природи Договорів-1,-2 та їх правову кваліфікацію, виходить з того, що ці договори за своїм змістом є договорами найму комунального майна (Паркувального майданчика), які підпадають під правове регулювання спеціального законодавства, яке регулює оренду об`єктів комунального майна, порядок його передачі в оренду, у редакції, чинній на момент укладення таких правочинів.
На момент укладання Договорів-1,-2 організаційні відносини, пов`язані з передачею в оренду майна, державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі – підприємства), їх структурних підрозділів та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності регулювалися Законом України «Про оренду державного та комунального майна» від 10 квітня 1992 року № 2269-XII (далі – Закон № 2269).
Статтею 2 цього Закону № 2269 передбачалося, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.
Об`єктами оренди за цим Законом було, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, нежитлові приміщення) та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств (частини 1 статті 4 Закону № 2269).
Рішенням Київської міської ради від 26.06.2007 № 930/1591 «Про вдосконалення паркування автотранспорту в м. Києві» КП «Київтранспарксервіс» визначено єдиним оператором з паркування транспортних засобів в м. Києві.
КП «Київтранспарксервіс» здійснює діяльність з паркування транспортних засобів в м. Києві на паркувальних майданчиках, перелік яких визначено в таблиці №1 додатка 5 до рішення Київської міської ради від 23.06.2011 № 242/5629 «Про встановлення місцевих податків і зборів у м. Києві».
Вказаним вище рішенням за КП «Київтранспарксервіс» закріплено спеціально обладнаний майданчик для паркування за адресою: м. Київ, Святошинський район, вул. Зодчих, 66-68 в межах III територіальної зони паркування м. Києва на 40 машиномісць (спірний Паркувальний майданчик).
Відповідно до пункту 17.3.1 Правил благоустрою міста Києва організація та експлуатація місць платного паркування транспортних засобів затверджених рішенням Київської міської ради від 25 грудня 2008 року №1051/1051 здійснюється лише оператором або підприємствами, з якими оператор уклав відповідний договір.
Згідно з пунктами 17.3.1-17.3.2 Правил благоустрою міста Києва, затверджених рішенням Київської міської ради від 25.12.2008 №1051/1051 на земельних ділянках, на яких розташовані спеціально обладнані та відведені місця, оператор або підприємство, з яким оператор уклав відповідний договір, не має права здійснювати будь-яку діяльність, окрім надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць.
Отже, суд дійшов висновку, що з цих нормативних актів слідує, що Київська міська рада, як власник Паркувального майданчика (особи, яка діє від імені власника – комунальної громади), уповноважила (надала дозвіл) на укладання відповідачем-1 відповідних договорів щодо Паркувального майданчика, зокрема і на укладання Договорів-1,-2, передбачивши спеціальне цільове використання Паркувального майданчика – лише надання платних послуг з паркування транспортних засобів та обладнання таких місць.
З пояснень відповідача-1 слідує, що з метою збільшення фінансових надходжень до бюджету м. Києва 30.07.2015 між КП «Київтранспарксервіс» та Компанією «СТС» було укладено Договір-1, а у подальшому і Договір-2.
Статтею 12 Закону № 2269 було передбачено, що договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.
Відповідно до частин 1, 2 статті 17 Закону № 2269 термін договору оренди визначається за погодженням сторін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Як було встановлено судом вище, Договір-1 було укладено на 985 календарних днів з 18.11.2015 до 29.07.2018.
Факт неправомірності одностороннього розірвання Договору-1 було встановлено у судовому порядку у справі № № 910/17304/21, а тому строк дії Договору-1 відповідно до положень частини 2 статті 17 Закону № 2269 та умов пункту 6.3 Договору-1 було пролонговано (продовжено) з 30.07.2018 на 985 календарних днів до 09.04.2021.
Посилання позивача на те, що у перше строк дії Договору було продовжено до 12.03.2021 (тобто на 957 днів, або 2 роки, 7 місяців та 11 днів) є помилковим, оскільки це твердження не відповідає фактичним обставинам справи та положенням частини 2 статті 17 Закону № 2269 та пункту 6.3 Договору-1.
З 01.02.2020 був введений у дію Закон України «Про оренду державного та комунального майна» від 3 жовтня 2019 року № 157-IX (далі – Закон № 157) (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157).
Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157 визнано таким, що втратив чинність, Закон № 2269.
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 157 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року (частина 1).
Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом (частина 2).
Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені (частина 3).
Отже після 01.07.2020 Договір-1 міг бути продовжений лише у порядку передбаченому Законом № 157.
Так, відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 157 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Частиною 2 статті 18 Закону № 157 встановлено, що без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які:
- укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше;
- укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону;
- укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону;
- укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством.
Враховуючи, що Договір-1 вже був пролонгований у 2018 році, то наступне його продовження могло відбутися лише за результатами проведення аукціону.
Відтак, суд відхиляє як твердження позивача про наступну пролонгацію Договору-1 у 2021 році до 25.11.2023, так і доводи відповідача-1, що Договір-1 у 2021 році було пролонговано на наступні 985 календарних днів з 10.04.2021 до 20.12.2023.
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону № 157 договір оренди припиняється у разі закінчення строку, на який його укладено.
Аналогічне положення закріплено й у частині 2 статті 291 ЦК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Відповідно до частини 7 статті 180 ГК України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов`язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.
Частиною 4 статті 291 ЦК України передбачено, що правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму ЦК України.
Зокрема, відповідно до частини 1 статті 795 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з частиною 1 статті 25 Закону № 157 у разі припинення договору оренди орендар зобов`язаний протягом трьох робочих днів з дати припинення договору повернути орендоване майно в порядку, визначеному договором оренди. 
Таким чином, Договір-1 припинив свою дію 10.04.2021 у зв`язку із закінченням строку на який він був укладений та у подальшому який був продовжений (пролонгований) до вказаної дати.
Позивач звернувся із цим позовом до суду у 2024 році, у той час, коли Договір-1 вже був припинений.
Відтак, вимога позивача про зобов`язання відповідача-1 усунути перешкоди у користуванні позивачем 44 машино-місцями на Паркувальному майданчику, надавши позивачу доступ до них, не підлягає задоволенню, оскільки у позивача відсутні правові підстави на Паркувальний майданчик у зв`язку із припиненням дії Договору-1. Чинне законодавство не дає право орендарю вимагати передання предмету оренди після припинення строку дії договору оренди. 
Щодо тверджень позивача про те, що він не мав можливості з вини відповідача-1 користуватися Паркувальним майданчиком протягом тривалого часу (з моменту незаконного розірвання в односторонньому порядку Договору-1), то суд зазначає, що Закон передбачає інші правові наслідки непередання майна наймачеві (орендарю), а не встановлює автоматичне продовження договору оренди.
Так, відповідно до статті 766 ЦК України якщо наймодавець не передає наймачеві майно, наймач має право за своїм вибором:
1) вимагати від наймодавця передання майна і відшкодування збитків, завданих затримкою;
2) відмовитися від договору найму і вимагати відшкодування завданих йому збитків.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.
Отже, після спливу строку дії договору оренди (найму) орендар (наймач) має право лише на відшкодування завданих йому збитків, а також звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через його не передачу у користування.
Щодо вимоги позивача про визнання недійсним Договору-2, то суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі – ГПК України) однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є диспозитивність.
Частиною 1 статті 14 «Диспозитивність господарського судочинства» ГПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ГПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу.
Згідно з частиною 1 статті 626, частиною 1 статті 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Статтею 6 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Презумпція правомірності правочину передбачена статтею 204 ЦК України. 
Відтак, на підставі цієї норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
У розумінні наведеної норми оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, але на час розгляду справи судом має право власності чи інше речове право на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.
При цьому, ця заінтересована особа повинна мати законний інтерес до оспорюваного правочину на момент його вчинення, оскільки відповідно до положень статті 215 ЦК України перевірка щодо додержання, зокрема, при вчиненні правочину вимог закону (ревізія правочину) відбувається саме на цей момент.
При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушено цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.
Положеннями частини першої та другої статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання правочину недійсним.
Позов це правовий інструмент індивідуального захисту порушеного права.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Отже, при розгляді спору суду слід встановити, які права на момент подання позову до суду мав позивач, і у який спосіб ці права можуть бути відновлені.
Позивач вказує про захист його права на користування Паркувальним майданчиком на підставі Договору-1, і саме через це позивач просить визнати недійсним Договір-2.
Однак, судом встановлено, що станом на момент подання цього позову до суду Договір-1 припинив свою дію, а отже у позивача відсутнє право на Паркувальний майданчик.
Таким чином, вимога позивача про визнання Договору-2 недійсним з тих обґрунтувань, які є підставою позову, не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призведе до відновлення права користування позивача Паркувальним майданчиком.
Щодо посилань позивача на його переважні права на укладання договору оренди на новий строк, викладене, зокрема, у листі вих. № 26 від 06.12.2023, то суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 3 статті 17 Закону № 2269 після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов`язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. У разі якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.
Подібним чином переважні права наймача врегульовані статтею 777 ЦК України, відповідно до частини першої якої наймач, який належно виконує свої обов`язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк.
Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов`язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.
Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.
Позивач заявив про своє переважне право на укладання нового договору оренди Паркувального майданчика більше ніж через 2,5 роки, що не може вважатися розумним строком. А тому він втратив таке право. 
Крім того, до введення у дію Закону № 157 порушення переважного права орендаря виникало, якщо орендодавець відмовлявся укласти новий договір на новий строк попри належне виконання цим орендарем умов договору оренди. А у разі передачі майна іншій особі за договором, що відбулося у спірному випадку, захист порушеного переважного права попереднього орендаря за усталеною судовою практикою могло відбуватися шляхом подання позову про переведення прав та обов`язків нового орендаря або відшкодування збитків.
Після введення у дію Закону № 157 об`єкти державної та комунальної власності можуть передаватися в оренду виключно за результатами проведення аукціону в електронній торговій системі (ЕТС), у тому числі аукціону, предметом якого є право на продовження договору оренди об`єкта згідно із статтею 18 цього Закону (статті 5, 13 Закону № 157).
Таким чином, переважне право на продовження договору оренди державного та комунального майна за Законом № 157 надається чинному орендарю, який сумлінно виконував свої обов`язки, і це право реалізується через участь у спеціальному аукціоні або без нього у визначених законом випадках, під які позивач не попадає.
Відтак, право на оренду Паркувального майданчика може бути реалізовано позивачем лише за результатами проведення аукціону в електронній торговій системі (ЕТС), якщо позивач буде визнаний переможцем такого аукціону.
Виходячи з встановлених судом обставин, позивач може захистити своє порушене право, внаслідок незаконного розірвання відповідачем-1 Договору-1, лише шляхом пред`явлення позову про відшкодування завданих йому цим збитків. Зазначений спосіб і буде належним та ефективним.
У свою чергу, неправильно обраний спосіб захисту є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.
Тому, судом не вирішується питання про спростування презумпції правомірності оспорюваного правочину (Договору-2) та наявність підстав його недійсності, передбачених законом, на момент його укладання, оскільки в позові відмовлено по суті через неналежний спосіб захисту порушеного права чи законного інтересу позивача.
Щодо посилань позивача про нікчемність договорів оренди Паркувального майданчика, то суд зазначає, що визнання нікчемного правочину недійсним не є правомірним та ефективним способом захисту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 виснувала, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 69). Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункт 70). За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. (пункти 94-95 постанови).
Отже, належним способом захисту у такому разі є пред`явлення позову про застосування правових наслідків недійсного правочину.
У свою чергу, неправильно обраний спосіб захисту є достатньою та самостійною підставою для відмови у позові.
Тому, судом не вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину (Договору-2) та наявність підстав його недійсності, передбачених законом, на момент його укладання, оскільки в позові відмовлено по суті через неналежний спосіб захисту порушеного права чи законного інтересу позивача.
Інші доводи сторін, наведені у наданих суду позові та відзивах, усних та письмових поясненнях, судом розглянуті, але до уваги та врахування при вирішенні спору не приймаються, оскільки на результат вирішення спору не впливають.
Судові витрати відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на позивача та йому не відшкодовуються. 
Керуючись статтями 86, 129, 232, 233, 237, 238, 240 ГПК України, суд 

ВИРІШИВ:
У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 241 ГПК України, і може бути оскаржено в порядку та строк встановлені статтями 254, 256, 257 ГПК України.

Повне рішення складено 24.07.2026.

Суддя Р.Б. Сташків