Справа № 127/17147/26
Провадження № 2/127/4858/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2026 року	місто Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Сичука М.М.,
за участю секретаря судового засідання Коровай А.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу «Якушинецький ліцей» Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Комунального закладу «Якушинецький ліцей» Вінницької області, в якому просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у сумі 23224,53 грн, а також судові витрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року у справі № 127/37771/25 було зобов`язано Комунальний заклад «Якушинецький ліцей» Вінницької області нарахувати та виплатити позивачці компенсацію при звільненні за 45 календарних днів невикористаної соціальної відпустки, а також стягнуто на її користь 70 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та судовий збір.
Позивачка зазначає, що вказане рішення суду відповідачем у добровільному порядку виконано не було. У зв`язку із цим 24 квітня 2026 року вона звернулася до органу державної виконавчої служби із заявою про примусове виконання судового рішення. Фактичне виконання рішення, за твердженням позивачки, відбулося лише 28 квітня 2026 року.
Позивачка вважає, що до дня фактичного виконання рішення суду остаточний розрахунок із нею не був проведений, у зв`язку з чим вона має право на стягнення середнього заробітку за новий період затримки — з 07 березня 2026 року по 28 квітня 2026 року включно, який, за її розрахунком, становить 37 робочих днів. Виходячи із середньоденного заробітку 627,69 грн, визначеного рішенням суду у справі №127/37771/25, позивачка просить стягнути 23 224,53 грн.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2026 року відкрито провадження у цивільній справі, визначено порядок розгляду справи — спрощене позовне провадження з викликом сторін, призначено судове засідання та встановлено сторонам процесуальні строки для подання відзиву, відповіді на відзив і заперечень.
У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на доводи, викладені у відзиві, та надані суду докази.
В обґрунтування заперечень зазначив, що рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року набрало законної сили 07 квітня 2026 року, після чого відповідачем були невідкладно вжиті заходи щодо його виконання. Зокрема, 07 квітня 2026 року було подано заяву про видачу копії рішення суду, що набрало законної сили, цього ж дня направлено звернення до головного розпорядника бюджетних коштів щодо виділення необхідного фінансування, після отримання банківських реквізитів позивачки видано наказ про здійснення відповідних виплат, сформовано та подано платіжні документи до органів Казначейства, а 27 квітня 2026 року Казначейством проведено відповідний платіж.
Крім того, представник відповідача зазначив, що рішення про стягнення коштів із бюджетних установ відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року, виконуються органами Державної казначейської служби України, а не органами державної виконавчої служби.
Також відповідач вказував, що після ухвалення рішення суду між сторонами виникли правовідносини щодо виконання судового рішення, а не триваючі трудові правовідносини щодо проведення остаточного розрахунку при звільненні. На думку відповідача, стаття 117 КЗпП України не передбачає можливості повторного нарахування середнього заробітку після ухвалення судового рішення про стягнення відповідних сум, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.
Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року у справі №127/37771/25, яке набрало законної сили 07 квітня 2026 року, позов ОСОБА_1 до Комунального закладу «Якушинецький ліцей» Вінницької області про стягнення компенсації за невикористану соціальну відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні було задоволено частково.
Вказаним рішенням суд зобов`язав Комунальний заклад «Якушинецький ліцей» Вінницької області нарахувати та виплатити позивачці компенсацію при звільненні за 45 календарних днів невикористаної додаткової соціальної відпустки, стягнув на її користь 70 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, а також 1102,19 грн судового збору. У решті позовних вимог суд відмовив.
Зазначеним рішенням судом встановлено, що роботодавцем у день звільнення позивачки не було проведено повного розрахунку, у зв`язку із чим на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України на користь позивачки було присуджено середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 05 листопада 2025 року по 06 березня 2026 року. При цьому судом було визначено середньоденний заробіток позивачки у розмірі 627,69 грн та встановлено, що загальна кількість днів затримки становила 122 дні. Разом з тим, застосувавши правовий висновок Великої Палати Верховного Суду щодо можливості зменшення розміру відшкодування, суд стягнув на користь позивачки 70 000 грн замість обчисленої суми 76 578,18 грн.
Обставини, встановлені рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року у справі №127/37771/25, відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними та повторному доказуванню у цій справі не підлягають.
Як убачається з матеріалів справи, рішення суду від 06 березня 2026 року відповідачем в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили 07 квітня 2026 року.
Відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано копію реєстраційної картки Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, відповідно до якої 07 квітня 2026 року після набрання рішенням законної сили Комунальний заклад «Якушинецький ліцей» Вінницької області звернувся до суду із заявою про видачу належним чином засвідченої копії рішення суду, необхідної для його виконання.
Крім того, матеріалами справи підтверджується, що цього ж дня, 07 квітня 2026 року, відповідач звернувся до головного розпорядника бюджетних коштів із листом про виділення додаткових бюджетних асигнувань, необхідних для виконання рішення суду, посилаючись на відсутність відповідних видатків у затвердженому кошторисі закладу.
Також судом встановлено, що 17 квітня 2026 року позивачкою було подано відповідачу письмову заяву із зазначенням банківських реквізитів для перерахування присуджених судом коштів.
Після отримання підтвердження про можливість проведення відповідних видатків бухгалтерською службою відповідача 20 квітня 2026 року керівником закладу видано наказ №37-к/тр про виконання рішення суду та проведення відповідних виплат позивачці.
21 квітня 2026 року бухгалтером було сформовано платіжну інструкцію, 22 квітня 2026 року її підписано кваліфікованими електронними підписами керівника та бухгалтера, а після надходження бюджетних коштів на рахунок установи 24 квітня 2026 року платіжний документ підписано електронною печаткою установи та направлено до органу Державної казначейської служби України для виконання.
З наданих відповідачем документів убачається, що органом Казначейства платіж проведено 27 квітня 2026 року, а кошти були зараховані позивачці 28 квітня 2026 року, що сторонами не заперечується.
Одночасно судом встановлено, що 24 квітня 2026 року позивачка звернулася із заявою про примусове виконання рішення суду до Вінницького відділу державної виконавчої служби.
Разом із тим із повідомлення Вінницького відділу державної виконавчої служби у Вінницькому районі Вінницької області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 28 квітня 2026 року вбачається, що виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».
У зазначеному повідомленні державний виконавець зазначив, що відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №845, рішення про стягнення коштів із бюджетних установ виконуються виключно органами Державної казначейської служби України, а тому виконавчий документ підлягав пред`явленню саме до органу Казначейства, а не до органу державної виконавчої служби.
Саме з наведених обставин позивачка звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що остаточний розрахунок проведено лише 28 квітня 2026 року, у зв`язку із чим вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07 березня 2026 року по 28 квітня 2026 року в сумі 23 224,53 грн.
Разом із тим, суд не може погодитися із доводами позивача про те, що після ухвалення рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року у справі №127/37771/25 відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за новий період з 07 березня 2026 року по 28 квітня 2026 року.
Як встановлено судом, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 березня 2026 року у справі №127/37771/25, яке набрало законної сили 07 квітня 2026 року та не було оскаржене сторонами, вже вирішено спір між цими самими сторонами щодо відповідальності відповідача за порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України.
У вказаному рішенні судом встановлено факт непроведення відповідачем повного розрахунку із позивачкою у день її звільнення, визначено період затримки розрахунку з 05 листопада 2025 року по 06 березня 2026 року, встановлено розмір середньоденного заробітку позивачки 627,69 грн, здійснено розрахунок середнього заробітку за відповідний період та, врахувавши критерії співмірності відповідальності, сформульовані Великою Палатою Верховного Суду, стягнуто на користь позивачки 70 000 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Вказані обставини відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України є преюдиційними, оскільки встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, ухваленим між тими самими сторонами, та повторному доказуванню не підлягають.
Разом із цим предметом розгляду у даній справі є не повторна перевірка законності рішення суду у справі №127/37771/25, а наявність чи відсутність правових підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за період після ухвалення зазначеного рішення суду до моменту його фактичного виконання.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначає, що рішення суду було фактично виконане лише 28 квітня 2026 року, а тому саме до цієї дати відповідач повинен нести відповідальність у вигляді виплати середнього заробітку.
Однак такі доводи суд вважає помилковими з огляду на таке.
Відповідно до статті 116 КЗпП України обов`язок роботодавця провести повний розрахунок виникає саме у день звільнення працівника, а стаття 117 КЗпП України встановлює спеціальний вид відповідальності за невиконання цього обов`язку.
Таким чином, відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, є санкцією саме за прострочення виконання обов`язку щодо проведення розрахунку при звільненні, а не за несвоєчасне виконання судового рішення.
Після ухвалення судового рішення характер правовідносин між сторонами змінюється.
Первинний трудовий спір щодо виплати належних працівникові сум трансформується у правовідносини, пов`язані з виконанням судового рішення, які регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а у випадку бюджетних установ — також Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845.
Саме тому після ухвалення судового рішення правовою підставою виникнення обов`язку відповідача є не статті 116–117 КЗпП України, а судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання відповідно до статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України.
Суд також враховує, що відповідачем на підтвердження своїх заперечень надано копію заяви від 07 квітня 2026 року про видачу копії рішення суду із відміткою про набрання ним законної сили, лист до головного розпорядника бюджетних коштів щодо виділення додаткових бюджетних асигнувань для виконання судового рішення, заяву позивачки від 17 квітня 2026 року із банківськими реквізитами для здійснення виплати, наказ директора ліцею №37-к/тр від 20 квітня 2026 року про проведення виплати, платіжну інструкцію від 21 квітня 2026 року, а також документи щодо її підписання та подання до органу Казначейства після надходження бюджетних коштів.
Наведені докази узгоджуються між собою, є послідовними та взаємопов`язаними, а тому суд не знаходить підстав ставити їх достовірність під сумнів.
Крім того, повідомлення Вінницького відділу державної виконавчої служби від 28 квітня 2026 року підтверджує, що виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання саме у зв`язку з добровільним виконанням рішення боржником, а також містить роз`яснення про те, що рішення щодо бюджетної установи підлягає виконанню органами Казначейства відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» та Порядку №845.
Вказані докази спростовують твердження позивачки про умисне ухилення відповідача від виконання рішення суду та свідчать про вчинення останнім дій, спрямованих на його виконання після набрання рішенням законної сили.
Посилання позивачки на те, що саме день фактичного отримання нею коштів є безумовною підставою для нового стягнення середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП України, суд оцінює критично.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України, не має штрафного чи карального характеру, а є спеціальним видом майнової відповідальності роботодавця, застосування якої можливе лише за наявності всіх передбачених законом умов, зокрема вини роботодавця у непроведенні своєчасного розрахунку.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц зазначила, що передбачене статтею 117 КЗпП України відшкодування має компенсаційний характер, а суд, вирішуючи спір, повинен враховувати принципи справедливості, добросовісності та розумності, оцінюючи причини затримки, поведінку сторін та співмірність заявленого до стягнення розміру відповідальності.
При цьому суд звертає увагу, що наведений правовий висновок не означає автоматичного виникнення нового права на стягнення середнього заробітку після ухвалення судового рішення у попередній справі.
Суд також враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17, відповідно до якої відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, є способом компенсації працівникові майнових втрат, спричинених несвоєчасним проведенням розрахунку при звільненні, а не окремою санкцією за невиконання судового рішення.
Отже, після ухвалення рішення суду спірні правовідносини переходять у площину виконання судового рішення, що регулюється Законом України «Про виконавче провадження», Бюджетним кодексом України та Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03 серпня 2011 року.
Стаття 117 КЗпП України не передбачає можливості багаторазового стягнення середнього заробітку за один і той самий факт непроведення розрахунку при звільненні лише з підстав того, що виконання судового рішення відбулося після набрання ним законної сили.
Із матеріалів справи вбачається, що саме рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2026 року вже було визначено спосіб захисту порушеного права позивачки та застосовано до відповідача відповідальність, встановлену статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення 70 000 грн середнього заробітку.
Фактично ж нові позовні вимоги зводяться до застосування до відповідача повторної відповідальності за несвоєчасне проведення остаточного розрахунку при звільненні після того, як така відповідальність уже була застосована судом у попередній справі.
Суд не може погодитися із таким підходом, оскільки чинне трудове законодавство не містить положень, які б передбачали безперервне або багаторазове нарахування середнього заробітку після ухвалення судового рішення про стягнення відповідних сум виключно до моменту його фактичного виконання.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідач після набрання рішенням законної сили не ухилявся від його виконання, а вчиняв послідовні дії, необхідні для проведення виплати бюджетною установою, що підтверджується належними письмовими доказами.
Доводи позивачки про те, що відповідач здійснив виплату лише після її звернення до органу державної виконавчої служби, самі по собі не спростовують встановлених судом обставин щодо здійснення відповідачем необхідних дій для виконання рішення суду ще до отримання такого звернення.
При цьому повідомлення Вінницького відділу державної виконавчої служби від 28.04.2026 року підтверджує, що виконавчий документ було повернуто стягувачу без прийняття до виконання саме з підстав, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а не через бездіяльність відповідача чи відмову останнього виконувати рішення суду.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачкою не доведено наявності сукупності умов, необхідних для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за період після ухвалення рішення суду від 06.03.2026 року.
Саме по собі здійснення виплати після набрання рішенням суду законної сили, за відсутності доведеності протиправної винної поведінки відповідача та з урахуванням особливостей виконання судових рішень бюджетними установами, не є достатньою правовою підставою для повторного стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягають.
Оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, відповідно до статті 141 ЦПК України, покладаються на позивача та залишаються за нею.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76–81, 141, 259, 263–265 ЦПК України, суд —

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального закладу «Якушинецький ліцей» Вінницької області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач Комунальний заклад «Якушинецький ліцей» Вінницької області, адреса місцезнаходження: вул. Барвінкова, буд. 32, с. Якушинці, Вінницький район, Вінницька область, 23222, код ЄДРПОУ 26235309.
Повний текст рішення суду виготовлений 17.07.2026.

Суддя: