КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/9789/2026
Справа № 759/19633/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

15 липня 2026 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва в складі судді Горбенко Н.О., ухвалене в м. Київ 10 березня 2026 року (повне рішення складено 13 березня 2026 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину садового будинку пл. 224,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , на частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0605 га., кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивувала тим, що 03 липня 2009 року уклала з відповідачем шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей. За час шлюбу на її чоловіка була оформлена земельна ділянка за адресою АДРЕСА_1 , на якій подружжям було збудовано садовий будинок АДРЕСА_2 . З метою зменшення витрат на нотаріальне оформлення та зменшення податкового навантаження на сім`ю 11 вересня 2020 року земельна ділянка та побудований ними житловий будинок було оформлено на відповідача на підставі договору дарування, хоча реально житловий будинок був збудований на їхні спільні кошти.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року в позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала фактичні обставини справи, наводила зміст ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст. 60, ч. 1 ст. 61, ч. 1-3 ст. 65, ст. 71 СК України, правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 760/789/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, згідно яких, позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.
Звертала увагу, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що під час розгляду справи відповідач визнав, що сторони побудували спірний будинок разом за спільні кошти. Враховуючи, що відповідач визнав цей факт, дана обставина не підлягала доказуванню, тому позивач і не надавала суду будь-які додаткові докази.
Наводила зміст ч. 1 ст. 82 ЦПК України, згідно якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Стверджувала, що в даному випадку суд не може мати будь-яких сумнівів в тому, що сторони, перебуваючи в шлюбі, разом за спільні кошти побудували будинок, а тому суд не мав права відмовляти в позові, фактично захищаючи права відповідача та грубо порушуючи права позивача.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 у особі представника ОСОБА_4 , який не був учасником справи, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на те, що рішення порушує його права та інтереси, ухвалено з порушенням норм процесуального права, просив змінити рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року шляхом доповнення його резолютивної частини та скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року у справі № 759/16870/25 шляхом накладення арешту на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, місцезнаходження АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 2166000380000, садовий будинок, реєстраційний/кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, місцезнаходження АДРЕСА_1 , реєстраційний номер нерухомого майна 2099437380000.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повідомляв, що 18 листопада 2021 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 3 900 000 грн., що еквівалентно 150000 доларів США, строком повернення до 18 листопада 2024 року включно. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики 18 листопада 2021 року ними також було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. та зареєстрований у реєстрі за № 2016, предметом іпотеки в якому визначено вказане майно, належне ОСОБА_5 на підставі договорів дарування. 
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов`язань за договором позики 14 листопада 2025 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4670, яким запропоновано звернути стягнення на майно, яке було передане в іпотеку. 
Вказаний виконавчий напис було звернуто до примусового виконання, і на підставі ч. 9 ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 винесено постанову про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, у якій вирішено передати ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості за виконавчим написом зазначене іпотечне майно. 02 квітня 2026 року приватним виконавцем видано ОСОБА_3 акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу. Однак 03 квітня 2026 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. надано відмову у проведенні реєстраційних дій, підставою для чого стала наявність арешту на майно, який внесений на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року.
Отже, ОСОБА_3 набув право на спірне майно у встановленому законом порядку як стягувач у виконавчому провадженні, водночас реалізація зазначеного права є неможливою, оскільки на вказане майно накладено арешт. Зазначене свідчить, що оскаржуване рішення та невирішення судом питання щодо скасування заходів забезпечення позову безпосередньо впливають на права апелянта та створюють перешкоди у реалізації ним права власності.
Щодо порушення судом першої інстанції норм ч. 9 ст. 158 ЦПК України, зазначав, що арешт на спірне майно було накладено у справі № 759/16870/25 як захід забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви. В подальшому відповідно до ч. 4 ст. 152 ЦПК України позивач подала позовну заяву, якій присвоєно унікальний номер справи № 759/19633/25, у межах якої і було розглянуто спір по суті. Як вбачається з рішення суду у справі № 759/19633/25, предметом розгляду були вимоги про поділ того ж самого майна, на яке накладено арешт, а саме садового будинку та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 . Таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті до пред`явлення позову у справі № 759/16870/25 фактично були спрямовані на забезпечення тих самих вимог, які надалі стали предметом розгляду у справі № 759/19633/25, що свідчить про їх тотожний предмет та єдину правову мету. Подальше існування арешту є безпідставним і таким, що суперечить правовій меті заходів забезпечення позову. 
Вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову в позові, всупереч ч. 9 ст. 158 ЦПК України не вирішив питання щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих у межах справи № 759/16870/25.
Щодо порушення судом першої інстанції норм ст. 53, 54 ЦПК України, вказував, що до закінчення підготовчого провадження ОСОБА_3 звертався до суду першої інстанції із заявою про залучення до участі у справі як третьої особи, оскільки є іпотекодержателем спірного майна та особою, права якої безпосередньо залежать від результату розгляду справи. 
14 січня 2026 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва у задоволенні заяви про залучення апелянта до участі в справі було відмовлено. Таким чином, справа була розглянута без участі особи, права та законні інтереси якої безпосередньо зачіпаються судовим рішенням, що призвело до істотного порушення норм процесуального права. 
У разі залучення ОСОБА_3 до участі в справі останній був би наділений процесуальними правами учасника справи, зокрема правом заявляти клопотання, надавати докази та висловлювати заперечення щодо позовних вимог. Зокрема, ОСОБА_3 мав би можливість заявити клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих у справі № 759/16870/25, з огляду на відсутність правових підстав для їх подальшого застосування. 
У такому випадку суд, розглядаючи справу за участю всіх заінтересованих осіб, був би зобов`язаний надати оцінку таким доводам, та у разі відмови в задоволенні позову вирішити питання щодо скасування заходів забезпечення позову відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України. Натомість незалучення апелянта до участі у справі позбавило його можливості реалізувати свої процесуальні права, зокрема ініціювати питання про скасування арешту, що призвело до подальшого безпідставного існування обмеження його майнових прав.

Також від особи, яка не брала участі в справі, але, посилаючись на те, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, також подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Вказував, що матеріали справи у сукупності свідчать про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції. 
Позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що садовий будинок було збудовано саме за спільні кошти подружжя, або що спірне майно набувалося сторонами як об`єкти спільної сумісної власності. Натомість матеріалами справи підтверджується, що як земельна ділянка, так і садовий будинок були набуті відповідачем на підставі договорів дарування, а відтак відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю.
Крім того, правовий режим спірного майна як особистої приватної власності відповідача був перевірений та прийнятий нотаріусом під час посвідчення договору позики та договору іпотеки, на підставі яких відповідач отримав значну суму коштів, а спірне майно було передано в іпотеку для забезпечення виконання грошових зобов`язань перед ОСОБА_3 . 
Повідомляв, що після невиконання зобов`язань за договором позики та вчинення виконавчого напису нотаріуса позивач почала систематично звертатися до суду з заявами про забезпечення позову, що в сукупності з іншими обставинами справи свідчить про наявність ознак недобросовісного використання процесуальних механізмів з метою перешкоджання зверненню стягнення на предмет іпотеки та унеможливлення реалізації прав іпотекодержателя, або переможця електронних торгів, якщо б такі відбулися. 
Накладення арешту на спірне майно у межах даної справи фактично позбавляє ОСОБА_3 можливості реалізувати свої законні права у реєстрації права власності на предмет іпотеки у передбаченому законом порядку.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , підлягає закриттю, а апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Забезпечення права на справедливий суд відіграє особливу роль у демократичному суспільстві, є його базовою цінністю, яка має вирішальне значення у безперешкодній реалізації основоположних прав і свобод людини і громадянина та дотриманні принципу верховенства права загалом.

Право на судовий захист і доступ до правосуддя одночасно є гарантією захисту всіх інших прав і свобод, що визнаються та гарантуються згідно із загальноприйнятими принципами і нормами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду (напр., рішення ЄСПЛ від 06 грудня 2007 року у справі «Volovik v. Ukraine»).

Разом із тим «право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland»), заява № 28249/95, § 53).

У правовій доктрині право на справедливий суд та право на апеляційне оскарження судового рішення часто характеризують змістовим взаємозв`язком, оскільки оскарження судових рішень в апеляційному порядку є однією з конституційних гарантій реалізації інших прав і свобод, захисту їх від порушень і протиправних посягань, у тому числі від помилкових і неправосудних судових рішень.

Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції відповідає принципу інстанційності судової системи та забезпечує виконання головного завдання «арреllatio» - дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Разом із тим із дотриманням принципу res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, діють нормативні, процедурні і процесуальні обмеження щодо механізмів апеляційного оскарження.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюються зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Чинний ЦПК України містить декілька норм, що регулюють участь в апеляційному перегляді осіб, які не брали участі у справі.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

У статті 18 ЦПК України регламентовано, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
Питання визначення кола осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, у контексті аналізу частини першої статті 352 ЦПК України перебувало в полі правового дослідження Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зробила висновок про те, що коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Верховний Суд зазначав, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 04 листопада 2019 року в справі № 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року в справі № 757/66808/19 (провадження № 61-10846св20), від 17 червня 2021 року в справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20), від 29 жовтня 2025 року у справі № 297/4270/24, від 27 листопада 2025 року у справі № 755/3762/14 (провадження № 61-10281св25).

Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності.

Очевидним є висновок про те, що засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права.

Таким чином, особа, яка не брала участі у справі, проте вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, звертаючись з апеляційною скаргою, зобов`язана довести правовий зв`язок зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).

Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18).

Із наданих до апеляційної скарги доказів судом встановлено, що 18 листопада 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. від 18 листопада 2021 року за реєстровим № 2015, за умовами якого позикодавець передає, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 3 900 000 грн., що є еквівалентом 150000 доларів США, строком повернення до 18 листопада 2024 року включно (а. с. 125). 
Також 18 листопада 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. від 18 листопада 2021 року за реєстровим № 2016. У якості забезпечення виконання зобов`язань за основним договором іпотекодавець передає іпотекодержателю у іпотеку садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. від 11 вересня 2020 року за реєстровим № 2448; земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, пл. 0,0605 га., яка належить іпотекодавцю на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. від 11 вересня 2020 року за реєстровим № 2449 (а. с. 126 - 128).
23 листопада 2024 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, посвідченого 18 листопада 2021 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. від 18 листопада 2021 року за реєстровим № 2016, щодо збільшення розміру позики до 10 790 000 грн., що еквівалентно 260 000 доларів США (а. с. 129).
14 листопада 2025 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований у реєстрі за № 4670, яким запропоновано звернути стягнення на вищезазначене іпотечне майно, належне ОСОБА_5 загальна сума заборгованості 10 790 000 грн. (а. с. 130).
02 квітня 2026 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Пишним А.В. при примусовому виконанні виконавчого напису № 4670, виданого 14 листопада 2025 року приватним нотаріусом КМНО Кирик О.А., у ВП № НОМЕР_2 складено акт про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, та винесено постанову від 02 квітня 2026 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а саме в рахунок погашення заборгованості за виконавчим написом передано стягувачу ОСОБА_3 садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. від 11 вересня 2020 року за реєстровим № 2448; земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, пл. 0,0605 га., яка належить іпотекодавцю на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Войтовським В.С. від 11 вересня 2020 року за реєстровим № 2449 (а. с. 135 - 137).
Листом приватного нотаріуса КМНО Кирик О.А. від 03 квітня 2026 року на ім`я ОСОБА_3 повідомлено, що під час розгляду поданих документів для проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно встановлено наявність обтяження у вигляді арешту. Відповідно до відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на садовий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, розташовану за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, накладено арешт на підставі ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року, справа № 759/16870/25. В зв`язку з вищевикладеним, державна реєстрація права власності на зазначені об`єкти нерухомого майна є неможливою до моменту зняття арешту у встановленому законом порядку (а. с. 138).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року в справі № 759/16870/25, копію якої надано до апеляційної скарги, яка оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/129643104, було задоволено заяву адвоката Самарцева Я.Ю. в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, мотивовану тим, що мотивує тим, що на сьогоднішній день ОСОБА_1 планує поділити майно, яке було набуто подружжям у шлюбі та подати в суд позов про розірвання укладеного між сторонами шлюбу. Спірні земельна ділянка та житловий будинок оформлені на відповідача на підставі договору дарування, він може розпорядитися спільним майном на власний розсуд, що зробить неможливим подальше виконання рішення суду та грубо порушить права ОСОБА_1 . 
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд забезпечив позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0605 га., кадастровий номер 8000000000:75:819:0011, садовий будинок загальною площею 224,8 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 139).

28 серпня 2025 року ОСОБА_1 було подано позов про поділ спільного майна до Святошинського районного суду м. Києва, справі присвоєно єдиний унікальний номер 759/19633/25.

25 листопада 2025 року ОСОБА_3 звернувся до позову з заявою про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, посилаючись на те, що позовні вимоги охоплюють майно, яке є предметом договору іпотеки, укладеного ним з відповідачем ОСОБА_5 , що у випадку задоволення позову може порушити права та інтереси іпотекодержателя ОСОБА_3 . Зазначав, що звернення позивача до суду з позовом про поділ спільного майна відбулося через 15 днів після настання строку виконання зобов`язань за договором позики та пред`явлення вимог іпотекодержателем, і такий часовий збіг свідчить про очевидний зв`язок між виникненням прострочення та раптовим ініціюванням спору про поділ (а. с. 62 - 65). 

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, відмовлено, з посиланням на те, що не доведеними є підстави для залучення даної особи у процесуальному статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, та яким чином ухвалене в майбутньому рішення суду безпосередньо впливає на його права чи обов`язки (а. с. 78).
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 звертався до суду першої інстанції із заявою про залучення його до участі у справі як третьої особи, однак ухвалою суду у задоволенні такої заяви було відмовлено, у зв`язку з чим на момент ухвалення рішення ОСОБА_3 не набув процесуального статусу учасника справи.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2025 року в даній справі у позові відмовлено.

Оскаржуване судове рішення не стосується безпосередньо прав, інтересів та обов`язків ОСОБА_3 . Судом розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції ОСОБА_3 не є, судження про його права та обов`язки у відповідних правовідносинах відсутні. В мотивувальній частині рішення висновки або судження суду про права та обов`язки ОСОБА_3 відсутні, в резолютивній частині рішення про права та обов`язки цієї особи суд також будь-яким чином не вказав.

Таким чином, критерії, визначені Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) щодо осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків, перевірені апеляційним судом і таких не знайдено.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18, від 29 жовтня 2025 року у справі № 297/4270/24.
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначено, що ним оскаржується судове рішення в частині, що стосується питання скасування заходів забезпечення позову, яке не було вирішене судом.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі в справі в якості третьої особи, порушивши вимоги ст. 53, 54 ЦПК України. 

Згідно ч. 1 - 6 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. 
Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду.
У разі надання відповідачем до суду документа, що підтверджує здійснене ним забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, відповідне клопотання відповідача про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, розглядається судом не пізніше наступного дня після надання вказаного документа.
За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала.
Ухвала суду про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, або про відмову в скасуванні забезпечення позову може бути оскаржена.
Відмова у скасуванні забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з таким самим клопотанням при появі нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування забезпечення позову.

Згідно ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що будь-яких процесуальних рішень щодо продовження дії арешту, накладеного ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року в справі № 759/16870/25, або скасування заходів забезпечення позову судом першої інстанції не приймалося. Рішення суду не породило нового обтяження, воно лише не усунуло обтяження, яке вже існує.

Водночас, апеляційний суд враховує, що заходи забезпечення позову були вжиті окремим процесуальним документом - ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року у іншій справі № 759/16870/25. 

Відтак, права ОСОБА_3 , який на даний час позбавлений можливості закінчити процедуру оформлення та зареєструвати право власності на спірне майно, обмежує не рішення суду першої інстанції від 13 березня 2026 року, в якому будь-яких процесуальних рішень щодо подальшої долі заходів забезпечення позову не приймалося, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 20 серпня 2025 року у іншій справі № 759/16870/25 про забезпечення позову. 

Сама по собі відсутність у рішенні суду від 13 березня 2026 року вказівки на скасування заходів забезпечення позову, як це передбачено вимогами ч. 9 ст. 158 ЦПК України, не перетворює це рішення на таке, що вирішило питання про права ОСОБА_3 в розумінні ст. 352 ЦПК України, та не створює процесуальної легітимації для подання ним апеляційної скарги.
Навіть якщо суд першої інстанції не виконав вимоги ч. 9 ст. 158 ЦПК України щодо вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову, така обставина сама по собі не свідчить про вирішення судом питання про права, інтереси чи обов`язки особи, яка не брала участі у справі.
За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги фактично стосуються незгоди з подальшим існуванням арешту, накладеного ухвалою про забезпечення позов, а не з рішенням суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного ОСОБА_3 не довів, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси.

У межах справи, що переглядається, апеляційний суд не вирішує питання щодо наявності чи відсутності у ОСОБА_3 , як особи, яка є набувачем спірного майна на підставі акту приватного виконавця від 02 квітня 2026 року у ВП № НОМЕР_2 про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, а також постанови від 02 квітня 2026 року про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу, права на звернення до суду першої інстанції із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Водночас, суд першої інстанції може зробити це з власної ініціативи, що прямо передбачено ч. 1 ст. 158 ЦПК України, і заява особи, яка у буквальному формулюванні не є учасником справи, але якому існування арешту, підстави для збереження якого відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України відпали, створює перешкоди у реалізації права власності, в цьому випадку є легітимним сигналом (інформаційним приводом).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до таких висновків:
- рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року в позові ОСОБА_1 про поділ майна було відмовлено;
- самим рішенням суду першої інстанції питання про права чи обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалось (у тексті рішення немає висновків щодо нього, і жодних обов`язків на нього не покладено);
- те, що суд першої інстанції не скасував арешт, накладений в іншій справі (№ 759/16870/25), є процесуальним дефектом рішення, та може бути предметом звернення із заявою про скасування заходів забезпечення в загальному порядку, але не свідчить про те, що рішенням по суті спору вирішено питання про права ОСОБА_3 .

Виходячи із вищевикладеного, оскільки рішенням суду першої інстанції питання про права чи обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалось, провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року необхідно закрити.

Враховуючи, що провадження за апеляційною скаргою підлягає закриттю, апеляційний суд не надає оцінки запереченням ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 14 січня 2026 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив того, що оскільки заявлені до поділу земельна ділянка та будинок належать відповідачу на підставі договору дарування, відсутні підстави вважати їх об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. Протилежного стороною позивача не доведено належними або допустимими доказами.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 03 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено актовий запис №584, та видано свідоцтво серії НОМЕР_1 (а. с. 16).
Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 06 червня 2021 року (а. с. 14 - 15).

Відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 11 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано в реєстрі за №2449, належить земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,0605 га, призначення (використання) земельної ділянки 01.06 для колективного садівництва, кадастровий номер 8000000000:75:819:0011.
Вказана земельна ділянка була подарована відповідачу ОСОБА_6 . Вартість подарунка 50000 грн. Земельна ділянка належала дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія КВ №128989, виданого ГУ земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради 03 лютого 2005 року на підставі рішення Київської міської ради від 24 червня 2004 року №323/1533 (а. с. 12).
Садовий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 224,8 кв.м. належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 11 вересня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С., зареєстровано в реєстрі №2448.
Садовий будинок належав дарувальнику на праві власності, зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05 червня 2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовською В.С., вартість дарунку 100000 грн. (а. с. 13).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (ст. 368 ЦК України).
За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 642/8107/14-ц дійшла висновку, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що за відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок та земельну ділянку на підставі договорів дарування від 11 вересня 2020 року, які не визнано недійсними, фіктивними чи удаваними правочинами, отже, спірне майно, яке є предметом цих договорів, не має статусу спільного сумісного майна взагалі.

Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, встановивши, що земельна ділянка належить відповідачу на підставі договору дарування, тому відсутні підстави вважати її об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, при цьому жодних доказів на підтвердження того, що спірний будинок було збудовано за спільні кошти подружжя, матеріали справи не містять, позивачем не надано суду доказів на підтвердження закупівлі будівельних матеріалів, їх вартості, або будь-яких доказів на підтвердження перебудови будинку, покращення його стану тощо, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в позові як недоведеному та необґрунтованому.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, розгляд справи без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року в справі № 760/789/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц, згідно яких, позивач має право на грошову компенсацію вартості своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно, є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, враховуючи конкретні обставини справи та фактично-доказову базу з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що під час розгляду справи відповідач визнав, що сторони побудували спірний будинок разом за спільні кошти, дана обставина не підлягала доказуванню, і в даному випадку суд не може мати будь-яких сумнівів в тому, що сторони, перебуваючи в шлюбі, разом за спільні кошти побудували будинок, апеляційний суд виходить із наступного.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Враховуючи викладене, визнавши недостатнім для встановлення набуття подружжям у власність спірного будинку разом за спільні кошти саме лише формальне визнання цих обставин сторонами, за відсутності в матеріалах справи інших доказів, суд першої інстанції правомірно відмовив у позові про поділ майна подружжя.

Крім того, ч. 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Верховний Суд у постановах від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19, від 25 лютого 2026 року в справі № 715/1144/24, від 06 жовтня 2025 року в справі № 369/3854/23 також виснував, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про те, що наявні в матеріалах справи докази жодним чином не підтверджують факту набуття спірного нерухомого майна в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї.

Оскільки майно є особистою власністю чоловіка в силу прямої вказівки закону (ст. 57 СК України), то визнання ним позову про поділ цього майна як спільного фактично може бути спрямоване на обхід закону або на штучне створення правових наслідків, які не відповідають реальним обставинам і правовому статусу майна.
Прийняття судом такого визнання призвело б до ухвалення незаконного рішення, що прямо заборонено ч. 4 ст. 206 ЦПК.
Апеляційний суд звертає увагу, що сторони не позбавлені можливості у випадку їх обопільної згоди укласти договір дарування спірного майна на користь позивача, але судовим рішенням про поділ легалізувати те, чого не існує в правовому полі (поділ особистого майна під виглядом спільного), суд не може.
З огляду на конкретні фактичні обставини цієї справи апеляційний суд також наголошує, що згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню, в тому числі для уникнення сплати боргу.

Отже, оскільки судом першої інстанції встановлено, що спірне нерухоме майно було набуто відповідачем у власність на підставі договору дарування, воно в силу ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу як спільне сумісне майно подружжя. Оскільки зазначений договір дарування є чинним, визнання відповідачем позову про поділ особистого майна суперечить вимогам чинного законодавства, а тому у суду першої інстанції (відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України) не було правових підстав для прийняття такого визнання.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з судовим рішенням та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 362, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року закрити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 липня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.